Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

Позивач звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою та просить суд визнати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] що діють також в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS]. Право власності на домоволодіння нею було набуто на підставі договору свідоцтва про права на спадщину 07.01.2006 році. Разом із нею в будинку зареєстровані дочка - [PERSON], зять [PERSON], онуки : [PERSON], [PERSON],[INFO] На початку осені 2015 року відповідачі за вищевказаною адресою не проживають, оскільки виїхали до Росії, стали громадянами Росії, зареєструвалися там та постійно проживають за адресою : [ADDRESS] зазначає, що вона змушена оплачувати комунальні послуги за зареєстрованих осіб, тобто відповідачів, а також не може оформити субсидію. У зв'язку з чим позивач і звернулася до суду з дійсним позовом. Позивач будучи повідомленою належним чином про дату та час судового розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні заявлених позовних вимог. Відповідачі належним чином повідомлені про час та дату розгляду справи в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися. Згідно ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Слов'янської міської ради у судове засідання не з'явився. Надав заяву про розгляд справи без представника служби у справах дітей. Позовні в частині визнання [PERSON] не признають. Рішення просили винести на розсуд суду, з урахуванням інтересів дитини. Представник третьої особи - Слов'янської міської ради у судове засідання не з'явився. Надав заяву про розгляд справи без представник Слов'янської міської ради , рішення просив винести на розсуд суду, з урахуванням у справі матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. При вирішенні спору суд враховує й загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховувати заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших. [PERSON] на праві свідоцтва про спадщину, посвідчене державним нотаріусом Першої слов'янської державної нотаріальної контори Донецької області належить будинок [ADDRESS], Згідно із записами в домовій книзі вбачається,що [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO] а також [PERSON],[INFO] зареєстровані по [ADDRESS]. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення статті 405 ЦК України та статті 71 ЖК України однаково регулюють правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме не проживання без поважної причини в приміщенні понад встановлений законом строк. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). У підтвердження відсутності відповідачів в спірному будинку понад рік позивач надав акт, складений керівником комітету мікрорайону «Славважмаш» , відповідно до якого в будинку [ADDRESS] прописані: [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO] а також [PERSON],[INFO] та не проживають у вказаному будинку з 05.11.2014 року, особистих речей в будинку немає. Відповідно до згоди від 15 травня 2017 року, посвідченої нотаріусом нотаріального округу селища Степне і Совєтського району Саратовської області Російської Федерації., [PERSON], [PERSON],[PERSON] не заперечували проти зняття їх з реєстрації у спірному будинку та проти визнання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , не заперечували також. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідачі за власною ініціативою і у добровільному порядку залишили будинок, протягом тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживають, на теперішній час проживають в [ADDRESS], позов визнали повністю. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідачів, створення з боку [PERSON] перешкод для проживання відповідачів в даному жилому приміщенні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідачі відсутні в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратили право користування ним. Що стосується позовних вимог в частині визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом ,а саме неповнолітньою дитиною [PERSON],[INFO], суд виходить з наступних норм чинного законодавства. Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі N 6-1793цс1). Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за неповнолітньою дитиною [PERSON] право користування жилим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS], і визнаючи матір та батько дитини такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що неповнолітні діти не можуть бути розлученими з батьками, крім випадкових обставин. Окрім того, мати та батько дитини не заперечували проти зняття їхньої дитини з реєстрації по [ADDRESS] З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту нормативно-правового акта вбачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved