Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач - її син, хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеній квартирі з лютого 2015 року, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Однак реєстрація відповідача за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Від позивача надійшла заява про слухання справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Квартира [ADDRESS]. на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON], згідно свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 2005 р., зареєстрованому в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідно до Довідки виданої житлово-експлуатаційної контори № 11 житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 23.11.2017 р. за № 3774, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: позивачі - [PERSON], [PERSON] та відповідач - [PERSON] Відповідно до Акту про непроживання від 23 листопада 2017 року, складеному сусідами позивачки та працівниками житлово-експлуатаційної контори № 11 житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» [PERSON], за адресою: [ADDRESS], починаючи з лютого 2015 року - не проживає. Його особистих речей в квартирі немає, участі в утриманні житла відповідач не бере. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналогічні положення передбачені ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Приймаючи до уваги, що відповідач є сином позивача та відповідно є членом її сім'ї, однак відсутній без поважних причин понад дев'ять років, що підтверджується актом про не проживання, позов підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved