Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про відібрання у відповідача малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , і повернення їх позивачу. Посилалась на те, що рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 05.07.2018 року у справі № 626/1199/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, визначено місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON]. Постановою Харківського апеляційного суду від 29.10.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 05.07.2018 року залишено без змін. Однак не зважаючи на рішення, відповідач добровільно виконувати його не бажає та незважаючи на неодноразові звернення продовжує самовільно утримувати дітей по місцю свого проживання, чим порушує права дітей. Позивач зазначила, що звертається до Деражнянського районного суду Хмельницької області на підставі Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 р., якою визначено підсудність спорів у правовідносинах між батьками та дітьми за місцем постійного проживання дітей, а тому просить суд задовільнити її позовні вимоги, стягнувши з відповідача понесенні судові витрати в розмірі 768 грн. 40 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просить суд задовільнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується телефонограмою. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте подав до суду письмове клопотання в якому просить розгляд справи відкласти на іншу дату. Представник третьої особи - служби у справах дітей Деражнянської районної державної адміністрації в судовому засіданні при винесенні рішення покладається на думку суду. Заслухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, вивчивши письмові заяви та клопотання відповідача та його представника, а також дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] та [PERSON] народилася, [INFO] , сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками дітей, що підтверджується свідоцтва про їх народження. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно із рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 05.07.2018 року. Суд приймає до уваги той факт, що згаданим вище рішенням визначено місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] Постановою Харківського апеляційного суду від 29.10.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 05.07.2018 року залишено без змін. Так, постановою Верховного суду від 12.04.2019 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 05.07.2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29.10.2018 року залишено без змін. Як пояснив представник позивача, не зважаючи на рішення Красноградського районного суду Харківської області у справі №626/1199/17, відповідач добровільно його виконувати не хоче та незважаючи на неодноразові звернення позивача продовжує самовільно утримувати дітей по місцю свого проживання. Так встановлено, що [PERSON] 26.11.2018 року направила на адресу органу опіки та піклування Деражнянської РДА Хмельницької області лист про те, що з 04.12.2018 року вона переїхала до [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] та проживає по [ADDRESS] , щоб забрати дітей із собою до місця її проживання по [ADDRESS] , проте добровільно їй це зробити не вдалося. У зв`язку з чим позивачка неодноразово зверталася до Деражнняського відділення поліції Летичівського відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області із заявою про повернення двох малолітніх дітей. Однак відповідно до листа Деражнянського ВП Летичівського ВП ГУНП в Хмельницькій області від 26.12.2018 року, під час перевірки встановлено, що в даному випадку відсутній склад кримінального та адміністративного правопорушення. Частиною першою статті 162 Сімейного кодексу України визначено, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи) в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 03.05.2018 справа № 350/1258/17, провадження № 61-15487св18. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст.3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1 ст. 14 СК України здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. В контексті викладеного слід розуміти, що право матері на утримання - це лише її право. Воно не може бути передане іншій особі, а тому здійснення сімейних прав не може полягати у їх відчуженні іншим особам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Тобто, такі обов`язки не можуть бути передані добровільно або перекладені на іншого за законом або договором. В силу ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ст. 160 СК України право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років. З даної статті вбачається, що батьки можуть домовитися про те, що дитина житиме з одним із них, бабусею, іншим родичем чи в спецшколі-інтернаті. Такий договір, як і будь-який інший, не може бути змінений за волею одного з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Для повернення дитини немає необхідності надавати докази створення для неї нормальних умов для її виховання та розвитку, оскільки стаття 162 СК базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала. Відповідно до ст. 163 СК України переважне право батьків перед іншими особами на те, щоб дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Реалізуючи це право, батьки можуть вимагати повернення її до себе. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 p. зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю». Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії». Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27.12.1991 р. у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Так судом встановлено, що згідно висновку органу опіки та піклування №49/26-13-497/18 від 27.04.2018 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини було встановлено, що 17.05.2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. За час спільного проживання у них народилися троє доньок. [PERSON] та [PERSON] проживають із батьком в с. Коричинці Деражнянського району, а новонароджена донька [PERSON] проживає із матер`ю в с. Іванівське Красноградського району Харківської області. На комісії з питань захисту прав дитини Деражнянської райдержадміністрації 15.06.2017 року розглянуто питання за заявою матері. За наслідками розгляду прийнято висновок органу опіки та піклування від 15.06.2017 року у якому батькам було роз`яснено ст. 157 та ст. 158 СК України щодо роз`янення їх спору і вказано на те, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батькові вказано на те, що той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, опікуватися дитиною та брати участь у її вихованні. Висновком зобов`язано батька [PERSON] не перешкоджати зустрічам доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] і створити всі необхідні для цього умови. Але зі слів матері батько дітей, продовжує чинити перешкоди їй у зустрічах з донькою, не дає можливості брати участь у їх вихованні та виконанні батьківських обобв`язків, чим порушує права матері. Тому виходячи з інтересів дітей, орган опіки та піклування Деражнянської районної державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю [PERSON] в с. Іванівське Красноградського району Харківської області. При дослідженні актів складених утвореною комісією із числа Коричинецької сільської ради в присутності [PERSON] встановлено, що [PERSON] в телефонному режимі повідомив, що добровільно дітей він не віддасть. Разом з тим при дослідженні довідки виданої виконавчим комітетом Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області №416 від 14.06.2018 року встановлено, що [PERSON] 14.06.2017 року приїздила відвідувати дітей, а після вказаної дати , зокрема 27.04.2018 року по теперішній час в сільську раду стосовно відвідування своїх неповнолітніх дітей , які на даний час проживають з батьком в с. Коричинці не зверталася. На основі повного та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідач утримує дітей без згоди її матері, позивача у справі, чим порушив права дітей щодо місця їх проживання, тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги. Підстав, які перешкоджають поверненню дітей до матері не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved