Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про зняття арешту. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] є власником 496/1000 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , приватизована загальна площа - 23,87 кв.м. Позивачу стало відомо, що постановою АВ № 984560 , 14.08.2006 р. Першою ДВС Малиновського району м. Одеси, виконавцем Ткаченко С.О. був накладений арешт на нерухоме майн на вищезазначену квартиру, реєстраційний номер № 3629238, зареєстровано 19.08.2006р. за № 36292338 реєстратором Сьомої одеської державної нотаріальної контори, власник - [PERSON] . Позивач зазначає, що [PERSON] є племінником позивача, ніколи не був та не є власником вищевказаної квартири. Відділом державної виконавчої служби арешт самостійно не знятий, оскільки матеріали виконавчого провадження за яким був накладений арешт знищені. Вважає, що наявний арешт порушує її право, як власника майна. Просить скасувати арешт та заборону відчуження з нерухомого майна з квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу. Позивач та її представник в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав до канцелярії суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, просить суд розглянути справу за відсутності позивача та представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, [PERSON] до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за адресою зареєстрованого місця проживання, причини неявки до судового засідання не повідомив, відзив на позовну заяву та будь-яких доказів до суду не надав. Третя особа, Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки до судового засідання не повідомляв, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, відповідач не з`явився до судового засідання без поважних причин та не повідомили суд про поважність причин неявки, відзив та відповідних доказів не надавав та оскільки, сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, з цих підстав суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи. Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази, оцінивши усі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК). Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Приморського району № 72 від 17 січня 1997 року, квартира [ADDRESS] була передана в приватну спільну часткову власність [PERSON] . Зазначене підтверджується розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду Приморського району м. Одеси від 17 січня 1997 року. У свідоцтві про право власності на житло № [NUMBER] від 17 січня 1997 року зазначено, що квартира (приміщення квартири загального заселення), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] - приватизована загальна площа 23,87 кв. м. складає 496/1000 частин квартири № 5 . З наданого Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, дата формування 28.12.2019 р. вбачається, що [PERSON] є власником 496/1000 частки, квартири за адресою: [ADDRESS] . Тобто, власником 496/1000 частки, квартири за адресою: [ADDRESS] є позивач - [PERSON] . З роздруківки інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що постановою АВ № 984560, 14.08.2006 р., Першою ДВС Малиновського району м. Одеси, виконавцем Ткаченко С. О. був накладений арешт нерухомого майна на квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний № 3629238 , зареєстровано 19.08.2006 р. за № 3629238 реєстратором Сьомої одеської державної нотаріальної контори, власник - [PERSON] . У відповіді Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 11.10.19 року № 13 зазначено, що у зв`язку із завершенням строку зберігання, матеріали виконавчого провадження № 984560 знищені. З огляду на докази, наявні в матеріалах справи суд приходить до висновку, що [PERSON] не є власником кварти за адресою: [ADDRESS] на яку був накладений арешт, а є лише особою, яка зареєстрована за означеною адресою. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України про виконавче провадження визначено, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. Таким чином суд вважає, що за таких обставин які склались у позивача та виходячи з вищенаведеної норми арешт може бути знятий лише на підставі рішення суду. Постановою ВССУЦК від 03.06.2016 р. № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» визначено, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позови про зняття арешту з нерухомого майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (виключна підсудність). Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Відповідно до ст. 386 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Суд приходить до висновку, що оскільки матеріали виконавчого провадження в рамках якого постановою державного виконавця був накладений арешт є знищені за строком зберігання вказана заборона була внесена до реєстру 19.08.2006 році, власником майна на яке накладений арешт є [PERSON] , будь-які юридичні підстави для збереження арешту відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що обтяження, у вигляді арешту майна, яке належить позивачу [PERSON] на праві власності, створює перешкоди у здійсненні її права володіти, користування та розпорядження майном.

Outcome: approved