Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою, в якій, з уточненням позовних вимог в судовому засіданні 24 лютого 2016 року, просила визнати заповіт [PERSON], посвідчений Безбородьківською сільською радою Драбівського району Черкаської області 3 травня 2007 року, зареєстрований в реєстрі № 28 на користь відповідача [PERSON] частково недійсним, поновити строк позовної давності, пропущений з поважних причин щодо визнання відмови [PERSON] від обов»язкової частки та від частки у спільному майні подружжя та визнати недійсною заяву [PERSON] про відмову від обов»язкової частки у спадщині та від частки у спільному майні подружжя від 13 серпня 2008 року, яка знаходиться в спадковій справі № 607 за 2009 рік в Драбівській державній нотаріальній конторі Черкаської області, визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВМС № 502558 від 18 березня 2009 року, видане державним нотаріусом Драбівської державної нотаріальної контори Черкаської області [PERSON] на ім»я [PERSON] на спадкове майно, що складається з житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться по вул.Набережна 43 в с.Безбородьки Драбівського району Черкаської області, недійсним, визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВМС № 502559 від 18 березня 2009 року, видане державним нотаріусом Драбівської державної нотаріальної контори Черкаської області [PERSON] на ім»я [PERSON] на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 3,9226 га, що розташована на території Безбородьківської сільської ради Драбівського району Черкаської області та належала спадкодавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 032838, виданого 1 жовтня 2003 року Безбородьківською сільською радою та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 443, недійсним, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 372347 на земельну ділянку площею 3,9226 га, яка розташована в адміністративних межах с.Безбородьки Драбівського району Черкаської області на ім»я [PERSON], виданого відділом Держкомзему у Драбівському районі Черкаської області 23 вересня 2009 року, недійсним, визнати за [PERSON] право власності на ? частини земельної ділянки, що розташована на території Безбородьківської сільської ради Драбівського району Черкаської області та належала померлому [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 032838, виданого 1 жовтня 2003 року Безбородьківською сільською радою Драбівського району Черкаської області і зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 443, визнати за [PERSON] право власності на ? частини житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями по вул.Набережна 43 в с.Безбородьки Драбівського району Черкаської області, що належав померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 590105, виданого 17 червня 2004 року виконавчим комітетом Безбородьківської сільської ради Драбівського району Черкаської області та зареєстрованого в Черкаському БТІ в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 275, стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник просили суд позов задоволити, уточнили позовні вимоги та просили поновити строк позовної давності та визнати недійсною заяву [PERSON] від 13 серпня 2008 року про відмову від обов»язкової частки у спадщині та від виділення частки у спільному майні подружжя, яка знаходиться в спадковій справі № 607, решту позовних вимог підтримали в первинній редакції. Позивач пояснила, що близько 50 років вона прожила з своїм чоловіком [PERSON] Відповідач доводиться їй внукою. Так як її мати відповідачки зловживала спиртним і була позбавлена батьківських прав, вона забрала внуку оформивши опіку над нею. Тоді ж з чоловіком вирішили належне їм майно оформити на внуку, так як нікому їй допомогти. Після смерті чоловіка вона знайшла заповіт, в якому все своє майно він заповів внуці. Вона не заперечила, оскільки онука обіцяла жити разом. Тому сама, отримавши від неї довіреність, оформила в нотаріальній конторі спадщину на відповідача. Всі свідоцтва по цій причині знаходяться в неї. Зазначила, що нотаріус попереджав її про наслідки переоформлення всього майна на онуку, проте вважає, що він її обманув, так як по суті все не роз»яснив. До суду звернулась по тій причині, що коли після оформлення спадщини був проданий будинок її сина, вона відповідачці дала гроші за будинок в обмін на обіцянку подарувати їй (позивачці) успадкований будинок, проте відповідач цього не зробила. Крім того, відповідач їй нічим не допомагає, її не відвідує, може продати будинок і вона залишиться без житла. Представник позивача вважає, що позивач лише після звернення до нього довідалась про порушення своїх прав, тому просив поновити строк позовної давності. Вважає, що заповіт був складений з порушенням законодавства, оскільки [PERSON] заповів відповідачу все майно, в тому числі те, на яке він не мав права. В матеріалах справи відсутня заява позивача про відмову від спадщини, хоч фактично вона її прийняла шляхом постійного проживання і тому мала право на частину спадщини. Відповідач позовні вимоги не визнала, пояснила, що позивач - її бабуся сама сказала, що переоформить на неї будинок та землю, ознайомила її із заповітом діда. Так як вона була вагітна, то в нотаріуса оформила довіреність на позивача, яка сама й оформляла спадщину і всі документи на час розгляду справи знаходяться в неї. Вона не мала наміру продавати будинок чи виселяти бабусю. Сім років позивач отримувала орендну плату за землю. Проте, коли вона (відповідач) дізналась, що її земельну ділянку після закінчення договору оренди забрала в користування тітка, вона оформила договір оренди та почала забирати орендну плату собі. Представник відповідача вважає, що строк позовної давності слід рахувати з моменту оформлення позивачем спадщини, тому подала письмову заяву про застосування позовної давності у спорі. Представник відповідача Безбородьківської сільської ради в судове засідання не з»явився, просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнав, просив задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на момент смерті мав право на земельну ділянку площею 3,9226 га в адміністративних межах Безбородьківської сільської ради на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 032838 від 1 жовтня 2003 року та на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по вул.Набережна 43 в с.Безбородьки Драбівського району Черкаської області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 590105, виданого 17 червня 2004 року виконкомом Безбородьківської сільської ради. Згідно свідоцтва про смерть від 11.04.2008 року, [PERSON] помер 10 квітня 2008 року в с. Безбородьки Драбівського району Черкаської області. Після його смерті відкрилась спадщина. Як встановлено із копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 18 березня 2009 року, вказане вище майно було успадковане відповідачем [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого Безбородьківською сільською радою 03 травня 2007 року, реєстровий номер 28. Відповідно копії вказаного заповіту, [PERSON] 03 травня 2007 року склав заповіт, в якому він все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось і все те, що буде належати йому на день смерті, заповів [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]А.). Недійсність та нікчемність заповіту врегульована ст.1257 ЦК України, положення якої визначають виключні для цього підстави. Відповідно ч.1 ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Позивачем не надано суду доказів, які були б підставою для висновку про недійсність чи нікчемність оспорюваного заповіту. Заповідач мав право заповісти все належне йому майно відповідачу у справі і виразив свою волю. Недотримання нотаріусом вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій при видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок відповідачу [PERSON] без виділу частки у спільному майні подружжя позивачу не є підставою для визнання недійсності заповіту. Як встановлено із копій матеріалів спадкової справи, позивач [PERSON] 13 серпня 2008 року написала в Драбівську державну нотаріальну контору заяву, в якій вказала, що їй відомо про те, що [PERSON] заповів своє майно [PERSON] та про те, що вона має право на обов»язкову частку у спадщині. Вона вказала, що відмовляється від обов»язкової частки у спадщині та зазначила, що частку в спільному майні подружжя виділяти не буде. Із змісту вказаної заяви вбачається, що нотаріусом не було роз»яснено положень законодавства про те, що позивач не має права відмовитись від виділення своєї частки, і тому ця частка не може входити у склад спадщини. Відтак, свідоцтво про право на спадщину відповідачу на весь житловий будинок було видане без правових підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім?ю УРСР (1969 року), який був чинним на час будівництва будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Судом встановлено, що оспорюваний будинок був збудований [PERSON] в 1966 році, тобто під час перебування в шлюбі. Як вказує позивач, будинок був збудований спільною працею та коштами. Тому він є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно п. 3 розділу 4 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов?язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схваленої рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2009 року, одержання частки у спільному майні є правом того із подружжя, хто є живим. Не має права відмовитися від своєї частки у спільному майні той із подружжя, який пережив, на користь інших спадкоємців, оскільки його частка не входить до складу спадкового майна. Відповідно до п. 241 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (чинної на час виникнення спірних правовідносин), у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. Із змісту вказаних норм вбачається обов»язковим для нотаріуса вирішення питання про виділення частки у спільному майні подружжя, яка не може входити до складу спадщини. У зв»язку із викладеним, є підстави вважати, що позивач не пропустила строк позовної давності, оскільки нотаріус не роз»яснив вимог Інструкції та прийняв заяву, яка в частині відмови від частки у спільному майні подружжя, законодавству не відповідала. Тому позивач, в силу свого віку та за відсутності фахових знань не знала та не могла знати про порушення своїх прав. Тому суд погоджується з доводами представника позивача про те, що вона дізналась про порушення своїх прав звернувшись за правовою допомогою. За вказаних обставин слід визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2009 року, зареєстроване в реєстрі за № 973 частково недійсним і визнати за позивачем право власності на 1/2 частину оспорюваного будинку, оскільки від обов»язкової частки вона відмовилась, що підтверджується її заявою від 13 серпня 2008 року. Її волевиявлення чинному законодавству не суперечить, а тому в цій частині позовні вимоги необґрунтовані. Водночас суд вважає помилковими твердження позивача та її представника про те, що і оспорювана земельна ділянка належала подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст.78-81 ЗК України, постанови Верховної ради України від 13.03.1992 року «Про прискорення земельної реформи та приватизації землі», земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки право на приватизацію має особистий характер а її змістом є не нажиття подружжям майна, а визнання за громадянином права на частку із земель колективної чи державної власності. У зв»язку з викладеним, Законом України № 4766-VІ від 17.05.2012 року ч.1 ст.57 СК України була приведена у відповідність до наведеного вище законодавства і доповнена п.5, згідно якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Тому позивач в порядку спадкування мала право успадкувати земельну ділянку лише в межах обов»язкової частки. \~\~ Відповідно до частини першої ст.1241ЦК України, непрацездатна вдова незалежно від заповіту спадкує половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Проте, позивач своїм правом не скористалась і відмовилась від обов»язкової частки, що підтверджується її заявою від 13 серпня 2008 року. Її волевиявлення чинному законодавству не суперечить, а тому в цій частині позовні вимоги також необґрунтовані. Відповідно ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати пропорційно до задоволених позовних вимог за сплачений судовий збір в розмірі 1653 грн. 63 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved