Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням і анулювання правової реєстрації за адресою: квартира [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], згідно договору про поділ майна між подружжям від 04.11.2015 року. Між нею та відповідачем зареєстрований шлюб 19 вересня 1987 року, [PERSON] зареєстрований у вказаному житловому приміщенні. 07.04.2015 року шлюб з відповідачем розірваний. [PERSON] з листопада 2016 року не проживає у належній їй на праві власності квартирі, проте залишається зареєстрований, через що виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, проте нараховуються на зареєстрованих осіб, чим об'єктивно порушуються її права. Підпунктом 9 п. 1 Розділу ХІII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, закріплено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату і час судового розгляду повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності чи клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, тому суд вважає за можливе розглянути справу у заочному порядку. Відповідно до частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.09.1987 року до 07.04.2015 року. Згідно договору про поділ майна між подружжями від 04.11.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 4492, позивач є власником квартири [ADDRESS]. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку КП «Жилкомсервіс» дільниці № 8 від 11.08.2017 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач у справі. Відповідно ст.ст.317,319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Факт не проживання більше року у квартирі відповідачем не спростований. При цьому суд також враховує те, що позивач та відповідач не є членами сім'ї, шлюб між ними розірваний 07.04.2015 року, будь які домовленості між сторонами по справі з приводу користування спірним житловим приміщенням відсутні. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідач з листопада 2016 року не проживає у квартирі позивача, через реєстрацію [PERSON] позивач несе за відповідача майнові витрати по утриманню житла, у зв'язку з чим [PERSON], яка є власником квартири [ADDRESS], відповідач чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, позивач не може належним чином користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою, а тому позов у частині вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування зазначеною квартирою підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. У решті заявлених вимог слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону є підставою для зняття особи з реєстрації. Згідно положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений останньою судовий збір в дохід держави у розмірі 640 грн.

Outcome: partial