Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, за адресою: житловий будинок 66 по вул.Київська в м.Херсоні, в якому вказує, що вона є власником вказаної квартири, однак в квартирі залишився зареєстрований відповідач. У звязку з наведеним просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за адресою: житловий будинок 66 по вул.Київська в м.Херсоні. Представник позивача в судове засідання надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що позивач є власником житлового будинку 66 по вул.Київській в м.Херсоні, відповідно до договору дарування житлового будинку посвідченого 13.08.1992р. державним нотаріусом Другої Херсонською державною нотаріальною конторою [PERSON] та 09.12.1992р. зареєстрованого в БТІ в книзі №116 за №6454. Відповідно до заяви від 08.09.2016р. виданої головою квартального комітету №7, підтверджують що [PERSON] з 02.12.1998р. по 27.08.2016р. не мешкає за адресою м.Херсон, вул..Київська, буд.66. Відповідно до домової книги - [PERSON] зареєстрована за адресою в [INFO]. з 02.12.1998 року. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд, а відповідач не проживає за вказаною адресою.

Outcome: approved