Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Позивач звернулася до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.08.2018 року, позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Крім позивача у вказаному вище приміщенні зареєстровані також відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Позивач зазначає, що реєстрація вказаних осіб у її будинку не дозволяє їй розпоряджатися на власний розсуд та значно обмежує її законні права як власника, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду із вказаною позовною заявою про визнання [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, Просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 28 грудня 2018 року Дзержинським міським судом Донецької області у вказаній справі ухвалено заочне рішення. Відповідно до ухвали суду від 02 грудня 2020 року, скасовано заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 28 грудня 2018 року по цивільній справі №225/4881/18 (провадження № 2/225/1171/2018) за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - військово-цивільна адміністрація м.Торецьк Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Згідно з ухвалою суду від 19 січня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області. Відзив на позов не подавався. 29.04.2021 до суду органом опіки та піклування військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області надано Висновок про недоцільність визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлялася про дату, час і місце судового засідання, причин неявки суду не повідомила, будь-яких заяв, клопотань суду не надавала. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за відсутності сторони позивача. Не наполягає на допиті свідків. У судовому засіданні 21.05.2021, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Надав пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 21.05.2021 заперечувала проти позову у повному обсязі. Суду пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З січня 2010 року її мати [PERSON] без реєстрації шлюбу проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а пізніше, 6 квітня 2010 року вона також переїхала до вказаного будинку разом із дітьми, що підтверджується копією домової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою вони проживали як одна сім`я. У зв`язку з тим, що з 15 квітня по 21 липня 2014 року, тривала окупація м. Дзержинська проросійськими бойовиками, вона, її мати та діти змушені були виїхати, залишив усе майно в будинку [ADDRESS] . 20 жовтня 2014 року вони прибули до [ADDRESS] та стали на облік осіб, переміщених з тимчасово окупованої території. В подальшому вони мали намір повернутися до цього будинку у м. Торецьку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи - військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, надав до суду заяву в якій просив справу розглядати без його участі, заперечень щодо позову не висловив. Представник третьої особи - органу опіки та піклування військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області у судове засідання не з`явився. Належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Врахував надані у судовому засіданні 21.05.2021 пояснення представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , дослідив матеріали справи, суд зазначає таке: Судом встановлені такі обставини і відповідні правовідносини: Позивач по справі [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право на спадщину серії ННС № 353635 від 11.08.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори Садановим О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1961 (а. с. 4) є власником будинку [ADDRESS] . Зазначене спадкове майно перебувало у власності спадкодавця [PERSON] , [INFO] , до моменту його смерті [INFO] . Згідно з довідкою про склад сім`ї, яка видана військово-цивільною адміністрацією м.Торецьк Донецької області від 31.08.2018 року № 8973 (а.с.6), в будинку [ADDRESS] окрім позивача, також зареєстровані відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 6). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] ), [PERSON] [INFO] (підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] ) (а.с. 82 - 84). Відповідно до копії домової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , адреса реєстрації місця проживання [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зазначена, як [ADDRESS] (а.с. 77 - 81). Відповідно до копії довідки від 11.11.2016 № 0000028876 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування [PERSON] [INFO] , зазначено, як [ADDRESS] (а. с. 137). Згідно з копією довідки від 20.10.2014 року № 1626000023 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] перемістилися з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в 37862 с. Ялосовецьке 20 серпня 2014 року. (а.с.85). З дослідженої у судовому засіданні копії довідки від 18.03.2018 № 4877, виданої військово-цивільною адміністрацією міста Торецьк Донецької області вбачається, що померлий [PERSON] на дату смерті [INFO] проживав за адресою та був зареєстрований: [ADDRESS] ., та мав такий склад сім`ї: [PERSON] [INFO] - цивільна дружина, [PERSON] [INFO] - дочка цивільної дружини, [PERSON] [INFO] - онук цивільної дружини, [PERSON] [INFO] - онука цивільної дружини, [PERSON] , [INFO] - онука цивільної дружини. (а. с. 134). Ураховуючи наведене, суд доходить висновку, що [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані за адресою [ADDRESS] , як члени сім`ї [PERSON] колишнього власника будинку за адресою [ADDRESS] , який помер [INFO] . Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна дійти таких висновків. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і члени сім`ї вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Судом установлено, що відповідач [PERSON] у 2016 році, а відповідач [PERSON] , а також, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ще раніше, у 2014 році були вимушені залишити спірне житло та переселитися до села Ялосовецьке, Хорольський р-н Полтавська область, де вони були взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи. При цьому, суд враховує, що м. Торецьк Донецької області входить до Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 7 листопада 2014 року № 1085 (у редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018 року № 79-р). Ураховуючи наведене, суд доходить висновку, що причина не проживання відповідачів у спірному житловому будинку є поважною. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом установлено, що відповідачі проживали у спірному житловому будинку доволі тривалий час, ще з 2010 року, спірний будинок для них є як будинок їх сім`ї. Матеріали справи не містять відомостей щодо перебування у власності відповідачів будь-якого житла. При цьому права позивача у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і її права, як власника житлового будинку, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, не порушені, оскільки, приймаючи у спадщину житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , вона знала про проживання в ньому відповідачів, у яких відсутнє інше житло. Суд звертає увагу, що сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника цього нерухомого майна. Законність визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Ураховуючи наведене, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. При поданні до суду цього позову, позивачем сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн., що підтверджується долученою до справи квитанцією про його оплату (а.с.1). Оскільки раніше суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed