Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

Позивач звернулася до Могилів-Подільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що 07.06.2003 вона зареєструвала шлюб із [PERSON] . В червні 2007 року вона стала власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 15.06.2007. Подружні відносини між ними не склалися і з 2014 вони проживають окремо і ніяких відносин не підтримують. Сім`я розпалася і вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 18.12.2019 шлюб між ними було розірвано. Разом з нею в квартирі зареєстрований і проживає її син [PERSON] . Також в квартирі зареєстрований але не проживає з 2014 року її колишній чоловік - відповідач [PERSON] . Відповідача постійно вказують як працездатного члена сім`ї в будь-які довідки, тому у неї виникають незручності. Ніяких договорів ні усних, ні письмових із [PERSON] вона не укладала. Відповідач не приймає участі в оплаті комунальних платежів необхідних для утримання квартири, добровільно знятися з реєстрації не бажає, створив іншу сім`ю, де і проживає. Позивач вважає, що факт реєстрації відповідача в її помешканні є перешкодою в реалізації нею прав власника квартири, а тому з відповідним позовом звернулася до суду. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник Середюк В.В. в дане судове засідання не з`явилися, Представник позивача, подав до суду заяву, де просив розглянути справу у їхню відсутність, позовні вимоги підтримує, просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу згідно доданої квитанції. Відповідач [PERSON] в дане судове засідання не з`явився без поважних причин, хоча про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В ході розгляду справи позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 15.06.2003, посвідченим приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Тисячним І.В., зареєстрованим в реєстрі за №2192, зареєстрованим Могилів-Подільським МБТІ за № 4160 та витягом з Державного реєстру правочинів від 15.06.2007 (а.с.7,8). Згідно свідоцтва про одруження, між сторонами зареєстровано шлюб 07.06.2003 (а.с.9). Проте подружні відносини між сторонами не склалися, і шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18.12.2019 (а.с.10). Згідно довідки відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради №609 від 11.02.2020, та довідки МКП «Житловокомунгосп» №40 від 11.02.2020, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але по місцю реєстрації не проживає більше п`яти років (а.с.11,12). Згідно акту №1 від 11.02.2020, факт непроживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджено зі слів сусідів, за місцем реєстрації відсутній більше п`яти років, місцезнаходження невідомо (а.с.13). На підставі ст. 72 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Ст. 158 ЖК України, передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначити права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] зареєстрований у належній на праві власності позивачу [PERSON] квартирі, однак вже більше п`яти років за місцем реєстрації не проживає. Крім того, між позивачем та відповідачем договір найму жилого приміщення не укладався, будь якої домовленості щодо проживання відповідача у квартирі позивача між ними не досягнуто, витрати по утриманню квартири відповідач не несе. А тому суд вважає обґрунтованими вимоги власника житлового приміщення щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Проте, вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача всіх понесених нею судових витрат слід задовольнити частково. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, зокрема обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Оскільки на час ухвалення рішення по справі, позивачем чи його представником не було надано всіх відповідних доказів на підтвердження понесених ним витрат, щодо надання правничої допомоги, а з самої квитанції наданої на підтвердження оплати витрат на правничу допомогу, не вбачається детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, в частині стягнення цих судових витрат з відповідача слід відмовити. Проте, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду в розмірі 840,80 грн. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 72, 150 ЖК України, ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved