Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі, встановленому законодавством. В обґрунтування позову вказує. що 26 лютого 2005 року уклала шлюб з відповідачем, від даного шлюбу мають неповнолітню дочку - [PERSON], [INFO]. Позивач вказав, що шлюб виявився невдалим через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обов'язки. Також позивач вказує, що головною причиною розлучення є те, що відповідач не приймає не приймає участі у вихованні дитини та веденні спільного господарства. Спір про місце проживання дитини та розподіл спільного майна також відсутній. Позивач у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до статті 169 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), та відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, заяву позивача, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб 26 лютого 2005 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стан Коростишівського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №17. [INFO] року народилася [PERSON], батьками якої є сторони по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Статтею 112 цього Кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Суд роз'яснює сторонам, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Однак, суд вважає за доцільне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині закріплення місця проживання неповнолітньої дитини за місцем проживання матері, оскільки позивач у позовній заяві вказала, що дитина наразі проживає з нею, а спір про місце проживання дитини відсутній. Також позовна вимога про місце проживання дитини не обґрунтована та не надано жодних доказів на підтвердження даної позовної вимоги. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів суд вважає наступне. Відповідно статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно статті 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд за заявою платника може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» у 2017 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, установлений в розмірі: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень. Відповідач є працездатним, зобов'язаний утримувати дитину на рівні, достатньому для її соціального розвитку, обов'язок утримувати дитину мають нести як батько, так і мати. Враховуючи вказані обставини, суд вважає, що відповідач може сплачувати кошти на утримання дитини у розмірі 506 гривень 70 копійок гривень щомісяця як мінімальний розмір, визначений законодавством на час ухвалення рішення. Відповідно до положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судові витрати у розмірі 551 гривня 20 копійок, а також на користь позивача понесені судові витрати у такому ж розмірі. На підставі ст.ст. 110 - 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial