Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] в якому просить суд стягувати із відповідача аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/2 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідач по справі її чоловік, [PERSON], шлюб з яким було зареєстровано 10.04.2010 року, актовий запис № 02. Перебуваючи у даному шлюбі в них народився син [PERSON], [INFO] р.н. Більше року вона з відповідачем проживає окремо, і з того часу відповідач перестав брати участь у вихованні та утриманні сина, який залишилася проживати разом з нею та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, не піклується про нього, не цікавиться його розвитком та станом здоров»я. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повній мірі й дала пояснення аналогічні змісту поданої заяви, просить позов задоволити. Відповідач позов визнав частково, та додатково пояснив, що по мірі можливості дає позивачці кошти на утримання дитини, він погоджуються на виплату аліментів однак в меншому розмірі, оскільки в нього незначний заробіток, а тому він немає змоги виплачувати суму, яку просить стягнути позивач, оскільки сплата аліментів в розмірі 1/2 частини заробітку поставить його в скрутне матеріальне становище. Заслухавши пояснення позивача на підтримку доводів позовної заяви, заперечення відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до переконливого висновку про задоволення позову частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що за час перебування сторін в шлюбі в них народився син [PERSON], [INFO]. На даний час, сторони розійшлися та проживають окремо. Син сторін [PERSON], залишився проживати разом з позивачкою та знаходиться на повному її матеріальному утриманні. Відповідач по справі [PERSON] не надає матеріальної допомоги позивачці на утримання їх неповнолітньої дитини. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, обов'язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків. Виходячи з норм вказаної статті, приймаючи до уваги, що неповнолітній син [PERSON] проживає разом із позивачкою і домовленості між нею та відповідачем про способи виконання обов'язку утримувати дитину не досягнуто, суд вважає вимоги позивача про стягнення із відповідача аліментів на утримання дитини правомірними. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров»я та матеріальний становище дитини, стан здоров»я та матеріальний становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 цієї статті СК України розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи наведене, суд вважає, що також слід виходити з матеріального становища відповідача, який не в змозі оплачувати позивачці аліменти в розмірі 1/2 частки його заробітку, а тому, є всі підстави для задоволення позову частково.

Outcome: approved