Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовом до відповідачів, просить зобов'язати ПАТ «Львівобленерго» та ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» укласти з позивачем договір про користування електричною енергією на території населеного пункту на об'єкті споживача у квартирі [ADDRESS] на умовах Типового договору; зобов'язати ПАТ «Львівобленерго» укласти з позивачем договір про користування електричною енергією на об'єкті споживача у квартирі [ADDRESS] на умовах Типового договору. Свої вимоги мотивує тим, що з 26.03.1987 постійно проживає та зареєстрована у гуртожитку за адресою: [ADDRESS], балансоутримувачем якого є ДП «Львівдіпрокомунбуд». Електропостачання гуртожитку здійснюється від електричних мереж ДП «Львівдіпрокомунбуд», які приєднано до електричних мереж ПАТ «Львівський завод фрезерних верстатів». Розрахунки за спожиту енергію мешканці гуртожитку здійснюють також і з ДП «Львівдіпрокомунбуд» за показами електролічильників, встановлених на поверховому розподільчому щиті приміщення, за роздрібним тарифом для промислових споживачів, які є істотно вищими, ніж тарифи для населення. Окрім цього, ДП «Львівдіпрокомунбуд» щомісячно нараховує мешканцям гуртожитку плату за обслуговування електромережі в розмірі 15 % від суми, нарахованої за спожиту електроенергію. Жодних договорів з постачання електроенергії ні з ДП «Львівдіпрокомунбуд», ні з ПАТ «Львівобленерго» [PERSON] не укладалося. З метою укладення прямого договору про постачання електричної енергії за тарифом для населення [PERSON] та інші мешканці гуртожитку звернулися до ПАТ «Львівобленерго» з відповідною колективною заявою, в якій просили укласти прямі договори з мешканцями гуртожитку та постачати їм електроенергію по цінах для населення. З такою ж заявою до ПАТ «Львівобленерго» звертався і директор ДП «Львівдіпрокомунбуд» [PERSON] однак листом №145-973 від 18.07.2016 року ПАТ «Львівобленерго» повідомило мешканців гуртожитку та [PERSON] про те, що переведення мешканців гуртожитку на прямі розрахунки з ПАТ «Львівобленерго» можливе лише після зміни статусу гуртожитку на житловий будинок. Тобто даним листом ПАТ «Львівобленерго» фактично відмовило [PERSON] в укладанні договору про постачання електричної енергії. Позивач вважає, що такі дії ПАТ «Львівобленерго» не відповідають закону, оскільки обов'язковість укладення договору про користування електричною енергією прямо передбачена ч.2 ст.21, ч.2 ст.22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.24 Закону України «Про електроенергетику», а тому просить позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просила позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Львівобленерго» в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях (а.с.29-31). Вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки [PERSON] не є побутовим споживачем в розумінні Правил користування електричною енергією для населення, її електроустановка не приєднана до мереж ПАТ «Львівобленерго», а відтак в останнього не виникло обов'язку щодо укладення з позивачем договору про користування електричною енергією. Крім цього, між ПАТ «Львівобленерго» та Державне підприємство «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» договірних відносин щодо постачання електричної енергії по [ADDRESS] не існує, а тому останнє не є населеним пунктом у розумінні Правил користування електричною енергією для населення та навіть не є споживачем електричної енергії. Оскільки електроустановка позивача за адресою: [ADDRESS] не приєднана до мереж ПАТ «Львівобленерго», позивачем не надіслано оферти щодо укладення договору про постачання електричної енергії, то в енергопостачальника відсутній обов'язок щодо укладення договору про користування електричною енергією, тому в задоволенні позову просить відмовити. Представники відповідача Державного підприємства «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» та третьої особи Товариства з додатковою відповідальністю «Львівський завод фрезерних верстатів» в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача ПАТ «Львівобленерго», дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить зобов'язати ПАТ «Львівобленерго» та ДП «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокомунбуд» укласти з позивачем договір про користування електричною енергією на території населеного пункту на об'єкті споживача у квартирі [ADDRESS] на умовах Типового договору; зобов'язати ПАТ «Львівобленерго» укласти з позивачем договір про користування електричною енергією на об'єкті споживача у квартирі [ADDRESS] на умовах Типового договору, з тих підстав, що обов'язковість укладення договору про користування електричною енергією прямо передбачена ч.2 ст.21, ч.2 ст.22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.24 Закону України «Про електроенергетику». Дійсно, свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Так, ст.ст.21, 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок виконавця послуг підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором, а також обов'язок виробника укласти договір з виконавцем (споживачем) про умови надання житлово-комунальних послуг. Форма та зміст (умови) типового договору про користування електричною енергією затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 р. №1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення». З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 р. №1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення» вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком за умови, якщо такий договір відповідає типовому договору. Відмова від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст.21, 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Разом з тим, такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов'язання укласти договір про надання житлово-комунальних послуг не передбачений нормами ЦК України. Такий же ж висновок викладений і в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі за № 6-110цс12, який відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи вищенаведене, оскільки позивач звернулася до суду із вимогами про захист свого права у спосіб, що не передбачений ст. 16 ЦК України, не встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed