Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що з відповідачем по справі вона зареєструвала шлюб 02 травня 2006 року у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №05. Від даного шлюбу у них народилося троє дітей, а саме доньки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею та майже повністю перебувають на її утриманні. Відповідач більше трьох місяців тому забрав свої речі та переїхав жити до себе додому, пояснюючи це тим, що не хоче надалі жити з нею. Відповідач не має наміру зберігати їх шлюб, до сім`ї не повертається, тому вона вважає, що шлюб існує тільки формально. Питання розірвання шлюбу нею обдумане остаточно. Крім цього, відповідач майже повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, дуже мало допомагає їй матеріально утримувати дітей, не бере жодної участі у їх вихованні та спілкуванні з ними. Самостійно забезпечувати дітей всім необхідним їй дуже важко. На підставі наведеного просить позов задовольнити. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не з`явився, однак подав суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У підготовчому судовому засіданні встановлено, що 20 травня 2006 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 05, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане виконкомом Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 20 травня 2006 року (а. с. 6). Також встановлено, що від даного шлюбу у сторін народилося троє дітей, а саме доньки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що стверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 13 грудня 2006 року, серії [NUMBER] від 29 жовтня 2009 року та серії [NUMBER] від 04 жовтня 2013 року (а. с. 9, 10, 11). Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, спільно не проживають. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін, а також інтересам їх малолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Крім цього, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу дії ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 статті 184 СК України регламентує, що розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дітей, які не мають інших доходів, крім утримання батьків. Так, при визначенні розміру аліментів у даному конкретному випадку суд враховує відсутність відомостей про офіційне та постійне місце роботи та щомісячного доходу відповідача, про наявність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, стан його здоров`я, матеріальне становище відповідача, та матеріальне становище позивача, а також визнання відповідачем позову, та приходить до висновку, що є підстави для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі по 1 500 гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Тому,

Outcome: approved