Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, у якому просила визнати за нею право власності на будинковолодіння [ADDRESS] . Заявлений позов обґрунтовувала тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу на підставі рішення Майданської сільської ради від 24.10.1991 р., будівельного паспорту на забудову земельної ділянки на забудівника [PERSON] вони побудували будинковолодіння в с. Майдан Тисменицького району Івано-Франківської області. 22.02.2001 р. чоловік отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку. Рішенням виконкому Майданської сільської ради від 27.11.2017 р. даному будинковолодінню присвоєно поштову адресу [ADDRESS] . Однак, право власності на будинковолодіння не зареєстровано. Вартість будинковолодіння на даний час складає 176102 грн. Після смерті чоловіка позивач прийняла спадщину як єдиний спадкоємець за законом першої черги, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем і продовжує проживати у будинку. Інших спадкоємців немає. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності. Представник позивача у підготовче засідання не з`явилася, у поданій суду заяві просила справу розглянути у її відсутності, позов підтримала і просила його задовольнити. Представник відповідача - Майданської сільської ради у підготовче засідання не з`явився, від відповідача надійшла заява, в якій він позов визнав, просив справу розглядати у відсутності свого представника. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У відповідності з вимогами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Встановлено, що позивач [PERSON] , перебуваючи у шлюбі із [PERSON] , на підставі рішення Майданської сільської ради від 24.10.1991 р. про дозвіл на будівництво, будівельного паспорту на забудову земельної ділянки на забудівника [PERSON] , державного акту на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, отриманого [PERSON] 22.02.2001 р., побудували будинковолодіння по [ADDRESS] . Рішенням виконкому Майданської сільської ради від 27.11.2017 р. даному будинковолодінню присвоєно поштову адресу [ADDRESS] . Вказане будинковолодіння, інвентаризаційна вартість якого складає 176102 грн., належало подружжю Сагітових на праві спільної сумісної власності. Право власності на вказане будинковолодіння презюмується, воно підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Майданської сільської ради, який визнавався в якості акту органу влади (публічного акту), що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Після смерті [INFO] . [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частину будинковолодіння, яку прийняла позивач як єдиний спадкоємець за законом першої черги шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, ставши власником цілого будинковолодіння. Вказані обставини, які відповідачем не заперечувались, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що позивач, являючись співвласником спірного будинковолодіння на праві спільної сумісної власності подружжя, успадкувала другу половину будинковолодіння як єдиний спадкоємець за законом першої черги відповідно до правил, які діяли на час відкриття спадщини, передбачених ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), однак, відсутність правоустановлюючого документу на будинковолодіння позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальному порядку. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Статею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та розташовані в межах міст і селищ міського типу. Жодною інструкцією не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах. Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності. За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до вимог ст.525 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого (ст.529 ЦК УРСР). Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння з підстав належності Ѕ частини на праві спільної сумісної власності та Ѕ - у порядку спадкування за законом після померлого чоловіка. На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст.5 ЦК України, ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.),

Outcome: approved