Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

Позивач звернулась з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликалась на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 1999р. розірвано. [INFO] у них народився син [PERSON], якого після розірвання шлюбу залишено проживати з матір'ю. Відповідач практично самоусунувся від обов'язку по вихованню дитини, не піклується про фізичний, духовний розвиток сина, не виявляє жодного інтересу до його внутрішнього світу і взагалі з повною байдужістю відноситься до його матеріального забезпечення. У 2014р. [PERSON] вступив до вищого навчального вузу Республіки Польща, однак відповідач як його батько, не надає дозволу на виїзд сина за кордон України. 04.04.2014р. в приватного нотаріуса Івано-Франківського міського округу відповідач заявив свою згоду на поїздки свого сина за кордон, проте оригіналу заяви на руки не дав. Такі дії відповідача є зловживанням батьківськими правами та завдають шкоду охоронюваним законом інтересам та правам дитини. Тому позивач просила суд надати дозвіл на багаторазовий виїзд за межі України неповнолітнього сина [PERSON] без згоди та супроводу батька до досягнення ним повноліття. В судовому засіданні представники позивача - [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги позивача підтримали в повному обсязі, покликаючись на викладені в заяві обставини, просили позов задоволити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позов заперечила, пояснила, що батько дитини намагався брати участь у вихованні сина, однак той не бажає спілкуватися з ним та його родиною. Крім цього, у [PERSON] по закінченні навчального закладу в Україні низький середній бал оцінок, в батька є сумніви що до поступлення сина у вищий навчальний заклад в Республіці Польща, тому він надіслав батьківський запит щодо підтвердження чи спростування поступлення, однак відповіді на даний час не надійшло. При цьому не заперечила, що відповідач в квітні 2014р. надав згоду на виїзд сина за кордон, однак оригінал такої заяви надалі залишається у її довірителя. Просила в задоволенні позову відмовити. Представник Служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради - Грабар О.В. в судовому засіданні 02.09.2014р. позов підтримала та пояснила, що в даному спорі першочергову увагу слід приділити якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, тому просила позов задоволити. В судове засідання 04.09.2014р. на судові дебати не з'явилася, про причини неявки не повідомила. Заслухавши представників позивача, представника відповідача, враховуючи пояснення представника Служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, надані нею в судовому засіданні 02.09.2014р., дослідивши матеріали справи, суд вважає наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 02.09.1999р. розірвано (а.с.11). Від шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON]. Ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р., визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Ч. 2 та ч. 3 ст. 150 СК України визначено обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що неповнолітній [PERSON] зарахований на навчання (І ступеня, стаціонарна форма, 1 курс, 1 семестр, за напрямом інформатика) у Вищу школу економіки та інновацій у Любліні на період з 01.01.2014р. до 31.03.2018р. (а.с.12, 38). Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини для її виїзду за кордон провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання Державного кордону громадянами України затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995р. 04.04.2014р. відповідач [PERSON] дав нотаріально засвідчену згоду на поїздки його неповнолітньому синові, [PERSON], за кордон, а також згоду на виготовлення проїзного документу (закордонного паспорта) на його ім'я (а.с.43). Однак судом встановлено, що неповнолітній не має змоги скористатись цим документом з метою поїздки в Республіку Польща на навчання, оскільки оригінал вказаної вище заяви до цього часу знаходиться у відповідача, що в свою чергу підтвердила його представник. В той же час належних доказів того, що поїздка неповнолітнього на навчання за кордон України в Республіку Польща буде суперечити інтересам останнього, зашкодить його необхідному розвитку чи порушить його охоронювані законом права, стороною відповідача суду не подано. При цьому суд критично оцінює подані стороною відповідача докази (а.с.39,40,41,42), оскільки такі: 1) не містять відомостей про обставини, які необхідні для встановлення об'єктивної істини у справі та винесення законного та обґрунтованого рішення; 2) не дають змогу встановити зв'язок між поясненнями представників сторін, наданими представниками позивача письмовими доказами і спірними правовідносинами; 3) фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та пояснення представників позивача. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, діючи з метою якнайкращого забезпечення охоронюваних законом прав та інтересів неповнолітнього [PERSON], суд вважає позов обґрунтованим, відтак вимоги такого підлягають до задоволення.

Outcome: approved