Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Позивач звернулася в Орджонікідзевський міський суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Свої позовні вимоги, мотивує тим, що вона з відповідачем з 10.09.1977р. по 16.07.2003р. перебували в зареєстрованому шлюбі. В 1987 році їхня сім`я отримала квартиру [ADDRESS] ). Шлюб сторін виявився невдалим та нетривалим, після його розірвання відповідач спочатку залишався проживати в квартирі, однак не виконував своїх обов`язків як наймач по утриманню житла, внаслідок чого утворилася значна заборгованість. Позивач в той час виїжджала за кордон на заробітки, а тому комунальними послугами не користувалася. Разом з тим, згодом позивачу довелося повністю сплатити вказані борги. Через деякий час, відповідач зібрав особисті речі та переїхав на постійне місце проживання до іншої жінки та з 2008р., тобто більше 10 років відповідач у вказаній квартирі без поважних причин не проживає, нею не користується, особистих речей не зберігає, не несе жодних витрат по ремонту та утриманню у належному стані житла та не сплачує комунальні послуги. Він повністю втратив інтерес до даної квартири. Також вказує на те, що жодних перешкод у користуванні квартирою вона відповідачу не чинить та не чинила, двері та двірні замки не змінювала. Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про наявність передбачених ст..71,72 ЖК України для визнання відповідачем таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки останній відсутній у вказаному житловому приміщені більше шести місяців без поважних причин. Згідно відзиву на позов відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Так відповідач вказує на те, що згідно ордеру на житло він є основним квартиронаймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що у 2003 році, коли він був у відрядженні, його дружила повідомила, що вона розірвала укладений із ним шлюб у судовому порядку, однак незважаючи на це вони продовжили спільно проживати у вказаній вище квартирі. Однак, починаючи з 2005 року між ним та позивачем почало виникати напруження у відносинах, його виганяли із спірної квартири, а тому щоб у подальшому уникнути безпідставних скандалів, він вимушений був винаймати житло для тимчасового проживання, а коли все заспокоювалось він знову повертався додому. Так тривало весь час. Вказав, що усі особисті речі і спільне майно подружжя продовжує знаходитись у даній квартирі. Посилається на те, що протягом усього часу він намагався повернутись у спірну квартиру, але позивач не дозволяла це робити ( не надавала ключі, встановила нові двері, змінила замки і відмовилась надати йому ключі, не допускала до квартири), чим чинила перешкоди у користуванні вказаною квартирою. Також зазначив, що протягом усього часу він надавав позивачу кошти на утримання квартири та сплату комунальних послуг, однак потім позивач відмовилась від отримання вказаних коштів. Крім того вказав, що у 2017р. він звернувся до Орджонікідзевського міського суду із позовом до [PERSON] про вселення, проте його позовні вимоги ухвалою суду були залишені без розгляду. Також зазначає, що ухвалою ВССУ від 09.10.2017р. відхилено касаційну скаргу позивача та залишено в силі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користувався житловим приміщенням, а тому 11.03.2018р. ним було підготовлено письмовий лист для позивача та [PERSON] , у якому він повідомив, що має право проживати у спірній квартирі, а тому позивач та [PERSON] не повинні чинити йому перешкоди у користування квартирою та надати ключі від останньої. Проте прибувши за місцем своєї реєстрації, двері йому спочатку ніхто не відчиняв, однак у подальшому йому відчинив [PERSON] , який повідомив, що [PERSON] знаходиться у Російській Федерації та вона заборонила надавати відповідачу ключі від квартири. Проте від [PERSON] він отримав ключі, виготовив їх дублікат, після чого вселився в квартиру, привіз туди частину особистих речей та постійно проживав там. Через деякий час його запросили на роботу охоронцем приватного майна за межами міста, а тому він тимчасового залишив житло, повідомивши про це сина [PERSON] В середині літа, повернувшись до свого помешкання за адресою: [ADDRESS] , відкрив своїм ключем один замок, однак інший не зміг відчинити. Йому відкрила двері позивач, яка його до квартири не впустила, почала кричати та забороняти заходити до квартири. Зазначає, що іншого житла у нього немає. Крім того посилається на те, що на даний час наявне судове рішення, яке набрало законної сили між тими самими сторонами та з тих самих підстав. Крім того, відповідачем по справі [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області про вселення, яка ухвалою суду від 11.01.2019р. прийнята до розгляду та відкрито провадження, об`єднавши його в одне із первісним позовом. В обґрунтування своєї зустрічної позовної заяви позивач (відповідач по первісному позову) посилається на те, що у 1998 році йому, як працюючому у ВАТ «Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат», а також дружині [PERSON] та двом їхнім синам: [PERSON] та [PERSON] виділили трикімнатну квартиру [ADDRESS] , куди вони усі вселилися на підставі ордеру та зареєструвались. До теперішнього часу квартира належить до державного житлового фонду та належить Покровській міській раді в особі її виконавчого комітету. Згідно ордеру на житло позивач (відповідач по первісному позову) зазначений як основний квартиронаймач даної квартири і з ним укладені договори на надання комунальних послуг, а також на газове та електричне забезпечення. У 2003 році, коли він був у відрядженні, його дружила повідомила, що вона розірвала укладений із ним шлюб у судовому порядку, однак незважаючи на це вони продовжили спільно проживати у вказаній вище квартирі. Починаючи з 2005 року між ним та позивачем почало виникати напруження у відносинах, його виганяли із спірної квартири, а тому щоб у подальшому уникнути безпідставних скандалів, він вимушений був винаймати житло для тимчасового проживання, а коли все заспокоювалось він знову повертався додому. Так тривало весь час. Вказав, що усі особисті речі і спільне майно подружжя продовжує знаходитись у даній квартирі. У подальшому колишня дружина почала постійно їздити до Російської Федерації, приїжджаючи до квартири на декілька днів, а потім їхала знову і включно по 2018р. знаходилась у РФ. Також зазначає, що їхній син [PERSON] знявся з реєстрації у даній квартирі, однак постійно проживає у ній. Посилається на те, що протягом усього часу він намагався повернутись до квартири, однак відповідач (позивач по первісному позову) не дозволяла це зробити (встановила нові двері, змінила замки і відмовилась надати йому ключі). В кінці 2014р., а також і в подальшому, так як йому не було де жити, він намагався вселитись до квартири, але всі ці спроби були марними. [PERSON] категорично заперечувала проти вселення та не надавала ключі від квартири. Вважає, що оскільки відповідач змінила замки та вхідні двері у квартирі та не допускала його до квартири, та він не мав можливості зайти у квартиру та проживати у ній, остання такими діями чинила йому перешкоди у праві користування житловим приміщенням. З огляду на це він був вимушений тимчасово піднаймати інші місця для проживання. 11.03.2018р., після отримання ухвали ВССУ від 09.10.2017р., відповідно до якої відхилено касаційну скаргу [PERSON] та залишено без змін рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2017р., згідно якого [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , він підготував письмовий лист для [PERSON] та [PERSON] , згідно якого повідомив останніх про наявне судове рішення та про те, що його не визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням та просив надати ключі від квартири та припинити чинити йому перешкоди у користуванні житлом. Прибувши до квартири з даним листом, спочатку двері йому ніхто не відчиняв, потім двері відчинив син [PERSON] , якому він оголосив даний лист. Син йому повідомив, що мати [PERSON] знаходиться у РФ та вона заборонила надавати позивачу ключі від квартири, а запасного ключа у нього немає, проте він є у [PERSON] . У телефонній бесіді [PERSON] повідомила позивача, що у неї дійсно є ключі від квартири, однак відповідач заборонила надавати їх позивачу. За домовленістю із сином [PERSON] останній надав позивачу два ключі для виготовлення їх дублікату. Після цього він вселився у вказану квартиру, перевіз туди частину особистих речей та зайняв одну із кімнат де залишився на відпочинок. У подальшому його запросили на роботу охоронцем приватного майна за межами міста. Він повідомив сина, що їде на роботу і буде тимчасово проживати на території охоронного об`єкту. У середині літа 2018р. він прибув додому (м.Покров, вул..Соборна, 31/12), відкрив своїм ключем один замок, а інший не зміг. Почувши, що він прийшов, двері відчинила відповідач, однак до квартири його не впустила та почала на нього кричати і забороняти заходити до квартири, а тому він змушений був знову поїхати на роботу до м.Кривий Ріг. Там він продовжив працювати та тимчасово проживати. Відповідач продовжила не допускати його до квартири, тому він був змушений винаймати собі житло. Зазначає, що тільки у листопаді 2018р. він тричі приходив до квартири [ADDRESS] зі своїми знайомими, стукав у двері, однак ніхто не відчинив, а раніше наданими сином ключами двері відчинити не зміг. Посилається, що оскільки відповідач не допускає до квартири, він не користується комунальними послугами та відповідач не надає йому книжки для оплати цих послуг. Також зазначає, що крім даної квартири у нього іншого житла немає. Згідно відзиву на зустрічну позовну заяву, відповідач [PERSON] (позивач по первісному позову) проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, відповідач посилається на те, що [PERSON] більше шести місяців не проживає за місцем своєї реєстрації. При цьому вказує на те, що жодних перешкод у користуванні комунальною квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] вона позивачу [PERSON] не чинила, оскільки у минулому він забрав свої речі з даної квартири та переїхав на інше місце проживання. [PERSON] міг самостійно вселятись у житлове приміщення, проте він цього не робив. Водночас вказує, що [PERSON] не надано жодних доказів того, що вона чинила останньому перешкоди у користуванні житловим приміщенням. Також вказує на те, що [PERSON] тривалий час не виконує зобов`язань за нормами ЖК України щодо сплати комунальних послуг, чим істотно порушує право відповідача (за зустрічним позовом) на призначення та отримання субсидії. Крім того посилається на те, що поданий нею первісний позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням не є тотожним та аналогічним тому, що був розглянутий Орджонікідзевським міським судом у межах цивільної справи №184/49/17, оскільки [PERSON] і надалі продовжує не проживати за зареєстрованою адресою, тобто сплинув й інший шестимісячний строк не проживання [PERSON] за його зареєстрованою адресою. У процесі розгляду справи позивач [PERSON] та її повноважний представник, свої позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити із викладених у ньому підстав. При цьому позивач надала пояснення про те, що на даний час у спірній квартирі зареєстровано двоє осіб: вона та відповідач. Більше 18 років назад, після розлучення [PERSON] зібрав свої речі та з власної ініціативи виселився з квартири за адресою: [ADDRESS] та більше 18 років у даній квартирі не проживав. Жодних перешкод у користуванні даною квартирою вона йому не чинила, ані дверей, ані замків у дверях не змінювала, розпоряджень синам, щоб не впускали до квартири [PERSON] не надавала, випадків, щоб вона не впускала відповідача до квартири не було. Син їй повідомив, що 11.03.2018р. він надав відповідачу ключі, а вже у березні 2019р. відповідач повернув їй ці ключі назад. Про вселення відповідача у квартиру їй нічого не відомо, за місцем своєї реєстрації він не приходив. Також повідомила, що дублікат ключів від квартири своїй сестрі вона не залишала. У свою чергу проти задоволення зустрічного позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідач та його повноважний представник на протязі судового розгляду свої позовні вимоги, викладені у зустрічній позовній заяві підтримали повністю та вказали на наявність підстав для їх задоволення, а у задоволенні первісного позову просили відмовити, оскільки він необґрунтований. Так, у судовому засіданні відповідач пояснив, що у квітні 2018р. він вселився у квартиру за місцем своє реєстрації та став там проживати. У подальшому поїхав працювати у іншу місцевість, а коли літом повернувся, то не зміг відчинити замки вхідних дверей у квартиру. Двері йому відчинила позивач та вигнала його. Крім того, представник відповідач вказує на тотожність первісного позову із тим, що був розглянутий Орджонікідзевським міським судом у межах цивільної справи №184/49/17. Представник Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за їхньою відсутності. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Згідно ст..15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст.16 даного Кодексу. У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст..13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, обґрунтовуючи свої вимоги за первісним позов, позивач посилається на те, що відповідач більше шести місяців без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до ст..ст.71,72 ЖК України. В силу вимог ст..71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Також вказаною статтею ЖК України передбачено випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців\~. Згідно ст..72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснив Пленум ВСУ у постанові від 12.04.1985р. «Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідно до ст..71,72 ЖК України, позивач повинен належними та допустимими доказами довести факт не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад шість місяців та відсутність поважності причин такого не проживання. Обґрунтовуючи позовні вимоги, викладені у зустрічній позовній заяві, відповідач посилається на те, що позивач чинить йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням, у якому він зареєстрований, що у свою чергу є підставою для відновлення його порушених прав на користування житловою квартирою та його вселення в зазначену квартиру відповідно до ст..ст.64,65,156 ЖК України. У відповідності до вимог ст.ст. 64,65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Отже предметом доказування при вирішенні вказаного спору є доведення порушення житлових прав позивача (за зустрічним позовом) та перешкоджання йому зі сторони відповідача (за зустрічним позовом) у праві користування комунальною квартирою, у якій він зареєстрований. На обґрунтування своїх позовних вимог, викладених у первісному позові, позивачем надано наступні докази: копію паспорта громадянина України [PERSON] та копію картки платника податків даної особи, а також акт від 07.08.2018р. та копію акту від 12.03.2019р. В обґрунтування позовних вимог, викладених у зустрічній позовній заяві відповідачем надано наступні докази: копію паспорта громадянина України [PERSON] та копію картки платника податків вказаної особи, копію позовної заяви про вселення, копію довідки №6989 від 10.08.2017р. про склад сім`ї, копію рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2017р. по справі №184/49/17, копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 09.10.2917р. по справі №184/49/17, копію касаційної скарги [PERSON] по справі №184/49/17, копію ухвали Орджонікідзевського міського суду від 24.11.2017р. по справі №184/1277/17, копію заяви про повідомлення дати та часу судового засідання від 19.12.2017р., копію заяви від 29.08.2017р., копію ухвали про залишення заяви без руху від 14.08.2017р. по справі №184/1277/17, копію довідки від 06.03.2018р. про склад сім`ї, заяву від 11.03.2018р. Із наданих сторонами письмових доказів та показань допитаного у судовому свідка, судом встановлено наступне. Як слідує із рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2017р. по справі №184/49/17 [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] та наймачем квартири [ADDRESS] . [PERSON] перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 10.09.1977р. по 16.07.2003р. Від даного шлюбу у сторін є двоє дітей: [PERSON] 1978 року народження та [PERSON] , 1981 року народження. Відповідно до ст..82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із наданого позивачем акту від 07.08.2018р. вбачається, що [PERSON] більше восьми років не проживає за адресою: [ADDRESS] , так як проживає за іншою адресою. Згідно наданої відповідачем копії довідки від 10.08.2017р., за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії довідки від 06.03.2018р., виданої ПМКП «Житлкомсервіс», за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому позивач у судовому засіданні стверджувала, що на даний час у квартирі зареєстрована лише вона та відповідач, проте жодних письмових доказів сторони суду не надали. На підтвердження сплати позивачем комунальних послуг за квартирою за адресою: [ADDRESS] останньою надано копії письмових квитанцій. Також за клопотанням позивача у судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка підтвердила, що відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає. Від допиту інших свідків позивач відмовилась. Відповідач протягом судового розгляду участі свідків, яких він просив допитати у судовому засіданні, не забезпечив та не надав суду інформації про їхнє фактичне місце проживання чи реєстрацію. У процесі розгляду справи, сторони ані усних, ані письмових клопотань про витребування доказів суду не заявляли. За змістом\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В силу приписів ст..12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. У частині четвертій\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Так, ст.81 ЦПК України передбачено, що\~докази\~подаються\~сторонами\~та іншими\~учасниками справи,\~доказування не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81\~ЦПК України суд\~не може\~збирати докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи,\~крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних права бо виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). \~Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Водночас, звертаючись до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач надала доказ, який підтверджує лише факт не проживання особи за місцем своєї реєстрації, натомість жодних доказів, які підтверджують відсутність поважності причин такого не проживання позивачем суду не надано. При цьому, у своїй позовній заяві позивач вказала, що факт наявності у відповідача вільного доступу до квартири та того, що йому не чиняться перешкоди в користуванні нею можуть підтвердити свідки, які бачили як відповідач своїм ключем відкривав вхідні двері квартири, проте без будь-яких поважних причин не використовує дану квартиру для проживання. Водночас, у процесі розгляду справи позивач відмовилась від допиту заявлених нею свідків та просила розглянути справу за наявними матеріалами. Щодо наданого у процесі розгляду справи позивачем за первісним позовом копії акту «Житлкомсервіс» від 12.03.2019р., згідно якого встановлено, що [PERSON] проживає більше п`яти років без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , то слід зазначити наступне. Відповідно до ст..83 ЦПК України, сторони та\~інші учасники\~справи подають\~докази у\~справі безпосередньо\~до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ\~не може\~бути поданий\~у встановлений\~законом строк\~з об`єктивних\~причин,\~учасник справи\~повинен про\~це письмово\~повідомити суд\~та зазначити:\~доказ,\~який не\~може бути\~подано;\~причини,\~з яких\~доказ не\~може бути\~подано у\~зазначений строк;\~докази,\~які підтверджують,\~що особа\~здійснила всі\~залежні від\~неї дії,\~спрямовані на\~отримання вказаного\~доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. При цьому, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Водночас, як вбачається із матеріалів справи, акт від 12.03.2019р. поданий позивачем за первісним позовом 18.04.2019р., після подання первісного позову, відзиву за зустрічним позовом та початку розгляду справи по суті. При цьому жодних клопотань про неможливість подання даного доказу у передбачений законом строк (разом із позовною заявою чи відзивом на зустрічний позов) та продовження строку для їх надання від [PERSON] не надходило, як і не надходило клопотань про витребування будь-яких доказів, у зв`язку із неможливістю сторони їх надати самостійно. З огляду на наведене, вказаний акт від 12.03.2019р., відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України не приймається судом до розгляду. У свою чергу позивачем за зустрічним позовом не надано жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні квартирою протягом останніх шести місяців, що передують даті звернення позивача із даним позовом до суду. Зокрема, у позовній заяві та у судовому засіданні позивач за зустрічним позовом посилався на те, що відповідач за зустрічним позовом не допускала його до житла, змінила замки, у подальшому він вселився у квартиру, а влітку 2018р. відповідач знову його вигнала, при цьому ані письмових, ані будь-яких інших доказів, передбачених ст..76 ЦПК України, суду не надає. Також позивач за зустрічним позовом посилається на те, що він тривалий час змушений винаймати житло, з огляду на те, що відповідач не допускає до квартири за місцем його реєстрації, однак також належних та допустимих доказів, які б це підтверджували суду не надає. При цьому слід зазначити, що надана позивачем в якості доказу заява від 11.03.2018р., адресована [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якої [PERSON] вимагає припинити чинити йому перешкоди у користуванні житлом та надати ключ від квартири, не може бути належним доказом на підтвердження передачі ключів та вселення останнього, оскільки не містить відомостей, що заява отримана особисто чи за допомогою засобів поштового зв`язку адресатами та останні передали [PERSON] ключі від квартири. У свою чергу записи про отримання копії даної заяви [PERSON] та [PERSON] та передання [PERSON] ключів позивачу, вчинені на вказаній заяві самим позивачем, а не адресатами [PERSON] та [PERSON] . З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку про недоведеність належними та допустимими доказами позовних вимог позивачем за первісним позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та позивачем за зустрічним позовом про вселення, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позовів. Щодо посилань відповідача на тотожність первісного позову із тим, що був розглянутий Орджонікідзевським міським судом у межах цивільної справи №184/49/17, то суд вважає останні необґрунтованими, з огляду на наступне. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. При цьому, закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Касаційний цивільний суд роз`яснив, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Водночас як вбачається із рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2017р. по справі №184/49/17 позивач звернулась до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням для зняття з реєстрації, посилаючись на ст..107 ЖК України, тобто у зв`язку із вибуттям відповідача на постійне проживання до іншого жилого приміщення. На даний час позивач звернулась із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку із не проживанням за місцем реєстрації більше шести місяців без поважних причин та за інший період часу, який не охоплювався позовними вимогами [PERSON] при розгляді справи №184/49/17. При цьому слід зазначити, що предмет та підстава позову формулюється виключно позивачем, а суд розглядає цивільні справи лише у межах заявлених позовних вимог, отже оскільки при розгляді цивільної справи №184/49/17 позивач посилалась на не проживання відповідача за місцем реєстрації більше 10 років до дати звернення із позовом до суду (дата звернення до суду січень 2016р.), то саме дослідження обставин за вказаний період входило у предмет доказування по справі №184/49/17. Натомість на даний час суд встановлює наявність чи відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за період після січня 2016р. та до дати звернення із даним позовом до суду до серпня 2018р. При цьому слід зазначити, що Пленум ВСУ у постанові від 12.04.1985р. «Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed