Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним договору № 283227 від 06.11.2020 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ»; визнання договору про надання кредиту № 283227 від 06.11.2020 року, укладеного між [PERSON] та ТзОВ «ІЗІ КРЕДИТ» недійсним в частині нарахування комісії із застосуванням наслідків недійсності правочину; здійснення зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № 283227 від 06.11.2020 року в рахунок погашення суми тіла кредиту. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 06.11.2020 року вона уклала з відповідачем кредитний договір № 283227, відповідно до якого отримала позику. Вважає такий договір недійсним, оскільки відповідачем проігноровано вимоги чинного законодавства та не повідомлено їй всієї необхідної інформації щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що їй бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і таким чином вона була введена в оману. Їй також не повідомлялось про сукупну вартість кредиту. Тому, з посиланням на відповідні положення Закону України «Про захист прав споживачів», в тому числі щодо нечесної підприємницької практики, просить визнати вказаний договір недійсним. Відповідач не погодився та подав відзив на позову заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Проти обґрунтованості позову заперечує, оскільки позивач неодноразово зверталась до відповідача для отримання позики, а при підписанні договору від 06.11.2020 їй надавалась вся необхідна інформація про умови кредитування, в тому числі графік платежів та паспорт споживчого кредитування. Позивач підписала кредитний договір, а також підписала графік платежів та паспорт споживчого кредиту, чим підтвердила свою згоду на запропоновані умови. Просить у задоволенні позову відмовити. Позивач подала відповідь на відзив, зміст якої аналогічний мотивам позову. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 11.06.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 01.07.2021 року, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Підстави позову та обсяг питань, які мають бути вирішені у цій справі не дозволяють визнати її складною. В розумінні п.2 ч.6 ст.19 ЦПК України справа є малозначною, а тому, суд розглянув справу в спрощеному провадженні та відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України не проводив підготовчого засідання. Суд також забезпечив учасникам справи можливість ефективно представляти свою справу в суді та надавати пояснення. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи, сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засіданні не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти позову заперечує та просить в його задоволенні відмовити. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. У справі яка розглядається, суд у встановлений законом спосіб повідомив сторін про місце, дату і час розгляду справи. Тим самим, він забезпечив останнім розумну можливість представити свою позицію у справі та надати пояснення. Сторони таким правом не скористались. Зрештою, суд не визнавав їх участі обов`язковою, і тому він розгляне справу у відсутності позивача та відповідача на підставі зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 06.11.2020 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 283227, за умовами якого Товариство надало позивачу кредит у розмірі 2800,0 гривень на строк дев`ятнадцять періодів (по два календарні тижні кожен) і сплатою 323,58 % річних від суми кредиту з першого по 12 платіж та 1,53 % річних за всіма наступними платежами (а.с.14-16). Договір укладався в простій письмовій формі та підписаний сторонами. Факт укладення договору сторони не заперечують, тоді як за змістом позову позивач вказує на порушення чинного законодавства під час його укладення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити, чи відповідає оспорюваний договір вимогам чинного законодавства, на яке посилається позивач та чи доводиться зібраними доказами обставини, про які згадується в позові. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України та ст.6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно зі ст.640 ЦК України - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ст.642 ЦК України - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодилась на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить її заявка до відповідача від 06.11.2020 року на оформлення кредиту та її підписання. Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відтак, шляхом підписання оспорюваного договору сторони в належній формі досягнули згоди щодо всіх його істотних умов, а що стосується аргументів позову про невідповідність умов укладеного договору вимогам чинного законодавства, про яке зазначається в самому позові та про ненадання позивачу всієї необхідної інформації, то суд з огляду на принцип змагальності визнає ці аргументи голослівними. Так, відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Однак, у справі яка розглядається позивач окрім як цитування законодавства та судової практики взагалі не пояснює, яка умова договору не відповідає вимогам законодавства, і лише загальними фразами пояснює таку невідповідність. Більше того, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначаються Законом України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016, який набрав чинності 10.06.2017 і яким керувались сторони під час укладення згаданого вище кредитного договору (тут і надалі вказаний закон використовується в редакції, чинній на момент укладення договору). Відповідно до частин першої та другої статті 9 цього Закону, кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Забороняється обмежувати споживача в часі для ознайомлення з інформацією, зазначеною у паспорті споживчого кредиту. Частина третя цієї статті мітить перелік інформації, що надається кредитодавцем споживачу, а частина шоста - правило, згідно з яким споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Як вбачається з долученого до матеріалів справи паспорта споживчого кредиту, такий відповідає вимогам Закону і серед іншого, містить інформацію про процентну ставку, а також інформацію про загальну вартість кредиту - 6840,0 гривень. Аналогічну інформацію також містить сам кредитний договір. Паспорт споживчого кредиту підписаний особисто позивачем, тобто тим самим в силу вимогу частини третьої статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» позивач надала підтвердження про ознайомлення її з всією необхідною інформацією про умови кредитування. Також, представник відповідача долучив до матеріалів справи графік платежів, який відповідає умовам договору і який також підписаний позивачем. З іншого боку, як уже зазначав суд вище, у договорі визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Таким чином, не було доведено факту ненадання позивачу інформації, а також не було доведено факту введення її в оману, що виключає можливість кваліфікувати дії відповідача як нечесну підприємницьку практику згідно зі статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Що ж стосується посилань позивача на приписи Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затвердженні постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007, такі слід визнати голослівними, оскільки вказані Правила втрати чинність на підставі постанови НБУ № 49 від 08.06.2017. Також, не є вірним твердження позивача про несправедливі умови договору щодо її обов`язку здійснювати плату за обслуговування споживчого кредиту. Так, споживчим кредитуванням згідно пункту 10 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» визнаються правовідносини, щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту. В свою чергу, згідно частини другої статті 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, серед іншого, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту. у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Тобто, п.1.11 договору, який передбачає обов`язок позивача здійснювати плату за обслуговування кредиту не може вважатись несправедливою умовою, оскільки право на таку винагороду встановлене законом. Як наслідок, суд визнає позов безпідставним та відмовляє в його задоволенні. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подав. Крім того, відповідач не навів попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed