Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №33, будинку № 48 по проспекту Миру в м. Миколаєві. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідачі не є членами її сімї, хоча і зареєстровані за вказаною адресою, проте не проживають в вищезазначеній квартирі з 2015 року, не беруть участі в утриманні житла, не сплачують комунальні послуги. Однак реєстрація відповідачів за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Представник позивача подав заяву про слухання справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS], на праві приватної власності належить [PERSON], згідно свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 04.04.2011 року. Відповідно до Довідки виданої обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Корабел» від 14.12.2017 р. за № 291, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] [PERSON], та відповідачі - [PERSON], [PERSON], які є невісткою та онукою позивача. Відповідно до Акту про непроживання від 12.12.2017 р., складеному сусідами позивачки та працівниками обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Корабел» за адресою: [ADDRESS], починаючи з 2015 року [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають. На підставі свідоцтва про реєстрацію місця проживання № 22/3-5715 від 18.09.2014 року виданого ОУФМС Росії по Краснодарському краю в Прибуканському окрузі м. Краснодара [PERSON] зареєстрована за адресою: Республіка Росія, Краснодарський край, [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем [PERSON] було видано довіреність на імя позивачки [PERSON], якою вона надає згоду та уповноважує останню щодо зняття її та її доньки [PERSON] з реєстрації за адресою [ADDRESS]. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Разом із цим, правова позиція в вказаній справі полягає у наступному: аналіз положень статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи визнання позову відповідачем та те що реєстрація місця проживання відповідачів, яка не є членами сімї позивача, у належному позивачу житловому будинку перешкоджає реалізації останньою права розпорядження власним майном, наявні підстави для задоволення позову. На підставі ст. ст. 317, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved