Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти у розмірі 85580,00 грн. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що [PERSON] було рекомендовано відповідача як особу, що здійснює ремонтні роботи. Через третю особу, [PERSON] , позивачем відповідачеві здійснено передання грошових коштів за обіцянкою відповідача позивачеві виконати певний обсяг робіт з реконструкції системи опалення та переобладнання теплових мереж квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] отримав грошові кошти, проте жодного договору, зокрема, договору підряду укладено не було. Не було досягнуто істотних умов вказаного типу договору, а саме: ціни, строку виконання, якості виконання тощо. Грошові кошти передавались частинами через вищезазначену особу на вимогу відповідача. 12.10.2019 відповідач надав позивачеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 85580,00 грн. Проте, станом на момент подання позову жодних робіт не виконано, в силу відсутності договірних зобов`язань, адже договір укладено не було, а грошові кошти отримано відповідачем безпідставно. Оскільки роботи не були виконані, відповідач мав повернути позивачеві грошові кошти у вказаному розмірі. Натомість дана грошова сума повернута не була та протиправно утримується відповідачем. На претензію-вимогу [PERSON] від 22.01.2020 до відповідача щодо повернення вказаних безпідставно отриманих грошових коштів відповіді не отримано. У зв`язку з чим позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів. 30.09.2020 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено судове засідання (а.с. 14-15). 30.10.2020 ухвалою суду відкладено судове засідання по цивільній справі, у зв`язку з відсутністю відомостей про вручення відповідачеві повідомлення про дату, час і місце судового засідання (а.с. 20). 14.01.2021 ухвалою суду відкладено судове засідання по цивільній справі, у зв`язку з відсутністю відомостей про вручення відповідачеві повідомлення про дату, час і місце судового засідання (а.с. 38). 10.03.2021 ухвалою суду постановлено справу розглядати в заочному порядку. Позивач подала до суду заяву щодо розгляду справи без її участі, в якій вона не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представником позивача - адвокатом Смілянським Я. Г., який діє на підставі ордеру, подано до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив не подавав. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди позивача та представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, докази надані в обґрунтування позову, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 12.10.2019 [PERSON] на підставі усного договору підряду отримав від [PERSON] передплату за роботи з реконструкції системи опалення, за Проект по переобладнанню входу теплових мереж в квартиру; захист та затвердження проекту в «Тепломережах»; реконструкцію входу теплових труб в квартиру та її введення в квартиру (а саме переобладнання з трьох входів в один), установку теплового лічильника квартири за адресою: [ADDRESS] , та для закупівлі відповідних матеріалів у розмірі 85580,00 грн, про що відповідачем складено та підписано розписку, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи (а.с. 60). Проте, до сьогодні відповідачем жодних робіт не виконано. Представником позивача - адвокатом Смілянським Я. Г. 22.01.2020 на адресу [PERSON] направлено претензію-вимогу щодо повернення вищевказаних грошових коштів у сумі 85580,00 грн (а.с. 7). Однак, вказана вимога відповідачем проігнорована, а кошти [PERSON] не повернуті. З матеріалів справи вбачається, що жодного письмового договору, зокрема, договору підряду укладено не було, як і не було досягнуто істотних умов вказаного типу договору, а саме: ціни, строку виконання, якості виконання тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Абзацами 2 та 3 пункту 6 Роз`яснень Міністерства юстиції України «Щодо форми правочинів» від 19.04.2011 передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - це одна із основних вимог його чинності. Якщо законом визначена конкретна форма, в якій обов`язково має вчинятися правочин, то її необхідно дотримуватися. У разі не дотримання цієї вимоги, настають негативні наслідки. Формою правочину є спосіб вираження волі його сторін. Відповідно до статті 205 ЦК України (435-15) правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За змістом пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року. Тобто, чинним законодавством вимагається письмова форма для укладання правочину фізичних осіб між собою з ціною, що перевищує 340,00 грн. Згідно з частинами 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Отже, чинним законодавством України не передбачено укладення договору підряду вартістю 85580,00 грн в усній формі. З викладеного вбачається, що договір підряду, про який зазначає відповідач у розписці, є неукладеним, а тому не породжує жодних правових наслідків та не створює між сторонами ніяких правовідносин. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів існування грошових зобов`язань позивача перед відповідачем або інших договірних відносин між сторонами у справі судом не встановлено. В силу відсутності договірних зобов`язань, грошові кошти відповідачем отримані безпідставно. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з ч. 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. З аналізу змісту норм ст.ст. 1212-1213 Цивільного кодексу України випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Отже, виходячи з викладеного, даючи оцінку вищезазначеним доказам, враховуючи не надання відповідачем відзиву на позов з відповідними запереченнями, суд приходить до висновку, що грошові кошти в сумі 85580,00 грн відповідачем набуті без достатньої правової підстави, а тому, позовні вимоги [PERSON] про їх стягнення є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 855,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved