Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 10 квітня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу, який укладений на Харківській товарній біржі, вона придбала у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . При укладанні договору купівлі-продажу сторони домовилися про всі істотні умови, що відображено в підписаному договорі № Н5-97 від 10.04.1996 року. При цьому, були виконані всі умови договору, крім нотаріального посвідчення, відповідачі отримали гроші і передали позивачу всі документи і ключі від квартири. Вказаний договір 11.04.1996 року був зареєстрований в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний № П-5-9602. Позивач зазначає, що на теперішній час вона вирішила розпорядитися своєю власністю, однак нотаріусом було їй відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки договір купівлі-продажу квартири нотаріально не посвідчений, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду із зазначеним позовом. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження тощо): не застосовувались. Відповідачами у встановлений строк та станом на момент прийняття рішення по справі не надано заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного провадження, відзиву на позовну заяву та доказів, котрими підтверджуються заперечення проти позову. Треті особи не направляли пояснення по справі. Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 10 квітня 1996 року на Харківській товарній біржі між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , з другою сторони, було укладено договір купівлі-продажу №Н5-97, двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Положенням п. 10 даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно. Цей пункт було включено до договору відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991року (в редакції чинної на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. При укладанні договору купівлі-продажу від 27.11.1995 року сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Але цей закон вступив у протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства - ч. 1 ст. 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу квартири, під страхом їх недійсності (стаття 47 ЦК України в редакції 1963 року). Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки спірний договір купівлі-продажу квартири укладався сторонами 10 квітня 1996 року, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно ч.2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина друга ст. 47 ЦК УРСР в редакції 1963 року і частина друга ст. 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу квартири від 10 квітня 1996 року був підписаний сторонами правочину - продавцями та покупцем, зареєстрований на Харківській товарній біржі, реєстраційний № Н5-97, підписаний Президентом Харківської товарної біржи та посвідчений гербовою печаткою. Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам. Так, по взаємній домовленості сторін (п. 4 Договору) товар продано за 800000000 (вісімсот мільйонів) крб., які покупцем було сплачено до реєстрації угоди на Біржі. При цьому продавці квартири засвідчили своїм підписом, що відчужувана ними нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 2 Договору). Відповідно до п.1. 4 цього договору правовстановлюючими документами на квартиру у продавців було свідоцтво про право власності, яке видано Харківським центром приватизації 17.01.1994р. № 5-94-10949, який зареєстрований в КП «ХМБТІ» 04.02.1994 року. Згідно п. 6 Договору витрати, пов`язані з реєстрацією цього договору купівлі-продажу, було покладено на покупця. Право власності на двокімнатну квартиру зареєстровано за [PERSON] в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 11 квітня 1996 року. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 31.10.1996 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище після розірвання шлюбу [PERSON] - « [PERSON] ». Отже, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. Як було зазначено у рішенні вище, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. На теперішній час у позивача виникла необхідність у відчужені належної їй на праві власності квартири, однак, нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, посилаючись на те, що інструкцією про проведення нотаріальних дій не передбачено як правовстановлюючих документів - угод затверджених на біржі, та рекомендувала звернутися до суду. Отже, оскільки договір купівлі-продажу квартири укладений 10 квітня 1996 року між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , з другою сторони, відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч. 2 ст.47 ЦК УРСР. На підставі викладеного,

Outcome: approved