Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним правочин, вчинений 10.11.2010 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , посвідчений на виїзді за тією ж адресою приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко В.Я. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.07.2007 року в день поховання матері позивача, її батько [PERSON] , обіцяв на виконання волі матері, заповісти належну їм квартиру [ADDRESS] , позивачці. Свою волю батько реалізував, вчинивши 27.11.2008 року заповіт на ім`я позивача, який був посвідчений приватним нотаріусом Лігутою Л.В. [PERSON] в період з 20.07.2007 року по жовтень 2010 року взагалі не з`являвся біля батька - [PERSON] , не надавав останньому ні матеріальної, ні моральної підтримки. У вказаний період часу, позивач дбала про батька, який вже був похилого віку, переніс операцію та в серпні 2010 року намагався покінчити життя самогубством. Позивач постійно проживала у м. Кривому Розі та доглядала батька. В жовтні 2010 року вона захворіла. Хвороба тривала приблизно 3 тижні. Щоб не залишати батька без догляду, позивач розшукала брата - відповідача по справі, проте той не виявив бажання приїхати до м. Кривого Рогу та турбуватися про батька. [INFO] , прибувши до батька, позивач побачила, що той перебуває у непритомному стані, нікого не впізнає, один у квартирі, відповідач був відсутній. Однак, через деякий час з`явився відповідач із нотаріусом. Не дивлячись на намагання позивача завадити, посилаючись на той факт, що батько перебуває у безпорадному стані та навіть не може ворушитись без допомоги, був посвідчений договір дарування спірної квартири. Так, на думку позивача, відповідач змусив батька підписати на його користь договір дарування спірної квартири у зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки існує заповіт на її ім`я. Позивач та її представники до судового засідання не з`явились, позивач та її представник [PERSON] , кожен окремо, надали заяви, в яких позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Відповідач та його представник до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені, заяв не надали. Разом з тим, відповідач надав до суду заперечення, в яких позовні вимоги не визнав, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог, а саме на підтвердження тих обставин, що під час укладення правочину 10.11.2010 року волевиявлення батька сторін у справі - [PERSON] не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, що даний правочин він вчинив в момент, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Крім того, оскільки позивач не є стороною правочину та не довела в суді факт порушення договором її прав та інтересів, тому не мала права звертатись до суду з цим позовом. Крім того представником відповідача також надано заперечення проти позову, в яких останній просив суд відмовити у задоволенні позову з аналогічних підстав. Третя особа та її представник також до судового засідання не з`явились, представник третьої особи 22.11.2019 року надав «відзив на позовну заяву», в якому зазначив про незгоду із позовними вимогами, вважав їх необґрунтованими. Зазначив, що позивачем не надано доказів недійсності договору дарування та не зазначено, які саме вимоги законодавства порушено при його укладенні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, позивач, після реєстрації шлюбу 28.02.1976 року із [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (Т. 1 а.с.10). 27.11.2008 року, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В. було посвідчено заповіт, відповідно до якого [PERSON] , на випадок своєї смерті, зробив наступне розпорядження: усе майно, де б воно не знаходилось та з чого не складалось, усі майнові права та обов`язки, які йому належатимуть на день смерті, він заповів [PERSON] Відомості про заповіт внесено до Спадкового реєстру (Т. 1 а.с.11,12). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (Т. 1 а.с.18). Згідно відповідей на запити, довідок з медичних закладів, [PERSON] перебував на обліку з 2006 року з приводу онкозахворювання, а також мав інші загальні захворювання, які властиві людині похилого віку та не пов`язані із психічними розладами (Т. 1 а.с.16, 252). Згідно Витягу з реєстру прав на нерухоме майно, право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, зареєстровано за [PERSON] (Т. 1 а.с.37). 10.11.2010 року, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко В.Я. посвідчено договір дарування квартири, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS] (Т. 1 а.с.40). На підставі вказаного договору дарування, право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] (Т. 1 а.с.41). Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 25.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , та посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко В.Я., [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] (Т. 1 а.с.62-63). На підставі ухвали Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.03.2017 року, було проведено посмертну судово-психіатрічну експертизу, за результатами якої надано висновок судово-психіатричного експерта №219 від 02.11.2017 року, відповідно якого [PERSON] в період часу складення та підписання договору дарування 10.11.2010 року, ознак тяжкого психічного розладу не виявляв та був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (Т. 3 а.с.149-159). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Кодексом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частина 2 ст. 719 ЦК України передбачає, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із положеннями ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За вимогами ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не можуть ґрунтуватись на припущеннях Позивача, без надання належних доказів. Так, відповідно до спірного договору дарування квартири від 10.11.2010 року, договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко В.Я., із-за хвороби [PERSON] підпис вчинено на дому за адресою: [ADDRESS] . При цьому, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №219 від 02.11.2017 року, [PERSON] в період часу складення та підписання договору дарування 10.11.2010 року, ознак тяжкого психічного розладу не виявляв та був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно довідок, відповідей на запити, листів тощо, з медичних закладів, які містяться у матеріалах справи, [PERSON] страждав на захворювання не пов`язаними із розумовою діяльністю та психічними розладами. Таким чином, наявність у [PERSON] стану, при якому останній не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, спростовується письмовими доказами. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження звернення [PERSON] за допомогою до лікаря-психіатра чи перебування його на обліку з приводу психічних розладів, будь-яких доказів перебування у стані, який би позбавляв можливості останнього усвідомлювати значення своїх дій позивачем не надано. Частиною першою статті 81 ЦПК України на сторону покладено обов`язок щодо доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За таких обставин, враховуючи надані сторонами справи докази на підставі яких вони обґрунтовували свої позовні вимоги та заперечення проти заявлених позовних вимог, виходячи із засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню за безпідставністю. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі суд залишає за позивачем. Також, згідно ч.ч. 9,10 ст. 158 ЦПК України, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження квартири [ADDRESS] , вжиті відповідно до ухвали суду від 21.02.2011 року, оскільки необхідність у їх застосуванні відпала. Проте, суд зауважує, що такі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання рішенням суду законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed