Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовом до відповідачів, в якому з уточненням просить: визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки MITSUBІSHI Montero, державний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER], серія [NUMBER] свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції у м.Донецьку зняти арешт з автомобіля марки MITSUBІSHI Montero, державний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER], який з 04.09.2013 р. накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №39593894 відділом державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції у м.Донецьку; зобов'язати Слідчий відділ Ворошиловського РВ Донецького МУ ГУМВС України у Донецькій області зняти арешт-заборону на відчуження від 01.09.2006 р., накладений слідчим СВ Ворошиловського РВ Донецького МУ ГУМВС України у Донецькій області Довгополовою Є.С. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 14.06.2014 р. придбала автомобіль марки MITSUBІSHI Montero, державний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER], серія [NUMBER] свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого МРВ №2 м.Донецька 09.09.2003 р. у відповідача [PERSON], яка при свідках отримала за цей автомобіль 100 000 грн., що підтверджується відповідною розпискою, яка була складена нею особисто. Із змісту розписки вбачається зобов'язання [PERSON] зняти з обліку згаданий автомобіль, а також подальшої реєстрації в органах МРВ УМВС України права власності на [PERSON] Проте [PERSON] свої зобов'язання перед позивачем не виконала, натомість отримано довіреність від [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] 30.06.2014 р., зареєстрована в реєстрі за №359, згідно якої така уповноважила позивачку керувати, розпоряджатись, відчужувати на умовах за своїм розсудом та знімати (ставити) на обліку вище вказаний автомобіль. На підставі наведеного вважає, що [PERSON] продала належний на праві власності автомобіль позивачці [PERSON], уклавши договір купівлі-продажу автомобіля у відповідності до ст.ст.205, 208, 639, 655 ЦК України, та позивач набула права власності на автомобіль, який фактично знаходиться у володінні позивачки з 14.06.2014 р. Позивачка отримала у користування автомобіль з правом повного ним розпорядження згідно з довіреністю, позивачем була сплачена відповідачу обумовлена між ними сума вартості автомобіля, вони досягли згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу предметом якого було рухоме майно, крім цього позивачем було отримано ключі та документи на автомобіль, роки позивачка володіла та користувалась даним транспортним засобом, а тому є всі підстави вважати, що вона набула право власності на даний автомобіль. Окрім того 30.06.2014 р. [PERSON] надав гарантію в порядку ст.560 ЦК України про виконання [PERSON] зобов'язання з наданої нею розписки. Після того, як був втрачений зв'язок із [PERSON], позивачкою неодноразово здійснювалися спроби перереєстрації належного їй транспортного засобу, проте в МРВ УМВС України у Львівській області повідомлено, що на згаданий автомобіль накладений арешт постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №39593894 Відділом державної виконавчої служби Кіровського РУЮ у м.Донецьку. Арешт автомобіля обмежує право позивача, як власника і добросовісного набувача рухомого майна, а тому повинен бути знятий в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Зокрема накладений арешт перешкоджає позивачці користуватися автомобілем, так як на момент накладення арешту автомобіль знаходився у її користуванні та розпорядженні, яка в подальшому збиралася зняти його з обліку та зареєструвати на себе, а тому такий арешт порушує права позивача як власника даного автомобіля. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися; представник позивача подав суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином в порядку ст.ст.74-76 ЦПК України викликалися до суду, а тому згідно із вимогами ст.ст.224, 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. У зв'язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку, з огляду на таке. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з наданням доказів, передбачених ст.ст.57-59 ЦПК України. Підстави набуття права власності на майно чітко визначені цивільним законодавством (Глава 24 ЦК України). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. За договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (ст.1000 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Положення ст.244 ЦК України передбачають, що на підставі довіреності здійснюється представництво. Довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно зі ст.ст.238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності. Із змісту статей 202, 208, 626, 638, 655 ЦК України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Правочин має вичинятися у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388. Пунктами 7, 8 цих Правил визначено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється в тому числі на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу. Правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами чітко визначеними в п.8 зазначеного Порядку. Ні довіреність від 30.06.2014 р., ні розписка відповідачки від 14.06.2014 р. не є документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. Згаданим Порядком також передбачено, що для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ, сторони не вжили заходів щодо його переоформлення відповідно до згаданого Порядку. Таким чином, договір доручення, на підставі якого 30.06.2014 р. видано довіреність, не можна вважати договором, який допускає перехід права власності автомобіля від [PERSON] до [PERSON], а свідчить лише про можливість здійснювати позивачкою дії в інтересах відповідачки щодо спірного автомобіля. Судом встановлено, що право власності на спірний автомобіль належить лише [PERSON] та таке до [PERSON] за довіреністю не переходило, а відносини, що склались між ними носять представницький характер. Розписка від 14.06.2014 р., яка підписана лише [PERSON], не містить ознак договору купівлі-продажу, визначеного ст. 655 ЦК України, та не є доказом у підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу. При цьому суд звертає увагу, що згадана розписка дана [PERSON] - відповідачкою по справі, однак підписана, як в такій зазначено, [PERSON], Відтак у суду виникають сумніви у її достовірності та надання такою саме відповідачкою [PERSON] Гарантійний лист [PERSON] від 14.06.2014 р., з врахуванням вимог ЦК України, не може свідчити про перехід права власності на автомобіль. Відтак, оскільки за довіреністю позивачка право власності на автомобіль не набула, а тому за нею не можна визнати права власності на спірний автомобіль. Суд не приймає до уваги і покликання позивачки на ст.235 ЦК України, враховуючи наступне. За умовами ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Однак позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин є удаваним, таким, що вчинений для приховання іншого правочину. З досліджених доказів по справі вбачається, що сторони мали на меті укласти договір доручення, усвідомлювали і бажали настання саме його наслідків. Зокрема, в довіреності зазначено, що зміст ст.ст.237, 240, 244, 247-250, 1003, 1187, 1188 ЦК України довірителю - [PERSON] - роз'яснено. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України вимога про визнання за позивачкою [PERSON] права власності на автомобіль марки MITSUBІSHI Montero, державний номер [NUMBER], є безпідставною та в такій слід відмовити. Не підлягають до задоволення також вимоги про зобов'язання Слідчого відділу Ворошиловського РВ Донецького МУ ГУМВС України у Донецькій області та Відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції у м.Донецьку зняття арешту із спірного автомобіля, які є похідними від вимоги про визнання права власності. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Крім цього, вимога про зобов'язання Слідчого відділу Ворошиловського РВ Донецького МУ ГУМВС України у Донецькій області зняти арешт-заборону на відчуження від 01.09.2006 р., накладений слідчим СВ Ворошиловського РВ Донецького МУ ГУМВС України у Донецькій області Довгополовою Є.С., до якого і повинна бути звернена вимога, не залучений до справи в якості відповідача, а суд в порядку ст.33 ЦПК України позбавлений самостійно залучення відповідача за відсутності клопотання позивача. Таким чином дана вимога звернена до неналежних відповідачів, що є самостійною підставою для її відмови. Також, згідно із ст.88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог. На підставі ст.ст.202, 208, 235, 238, 244, 328, 626, 638, 655, 1000, 1003 ЦК України та

Outcome: dismissed