Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, змінивши в подальшому підставу позову, зазначивши в обґрунтування своїх позовних вимог наступне. Позивачка [PERSON] на підставі свідоцтва № 135 від 30.10.1989 року про право особистої власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] є його власником. Зазначене домоволодіння побудовано за її, позивача, кошти. На цей час у будинку зареєстровані: вона, позивач [PERSON], її донька [PERSON], її син (відповідач) [PERSON] Зараз в домоволодінні проживає вона та її донька [PERSON] Відповідач одружений, після укладення шлюбу, починаючи з 2002 року, жив разом з дружиною окремо, а в червні 2011 року звернувся до позивачки з проханням пожити у неї зі своєю дружиною та дитиною. Позивачка погодилася, тільки просила, щоб був порядок і тиша. Відразу після переїзду сина і його сім'ї у них почалися словесні сварки і скандали. Дружина сина поводилася агресивно по відношенню до позивача і до її дочки [PERSON]. Через деякий час, її син став агресивно відноситися і до неї. Грубив і погрожував їй, нецензурно виражався на її адресу. 04.07.2011 року о 20:00 години у них з відповідачем виник словесний конфлікт. Він розмовляв грубо, ображав її, відмовлявся впускати її до будинку. Їй довелося викликати міліцію. За ці дії її син [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності 11.07.2011 року Новоазовським районним судом Донецької області за ст.173-2 ч.1 КУпАП. Відтоді відповідач постійно відноситься до позивачки жахливо і між ними неприязні стосунки. Відповідач відноситься до позивачки як до чужої людини, а не як до матері. У позивачки склалося враження, що відповідач і його дружина намагаються вижити позивачку та її дочку з будинку. 31 липня 2013 року позивач зібрала речі відповідача та відвезла їх до його тещі. Вважає, що відповідачем порушуються її права, а саме: явна неповага до неї як до матері, до своєї сестри та до навколишніх сусідів, оскільки вони усі чують, як він постійно свариться з позивачкою, ображає та перешкоджає нормальному життю позивачки та її доньки. Просила з посиланням на статті 71, 72, 116, 157 ЖК Української РСР суд винести рішення про визнання втратившим право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] її сина [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник позивача додала, що у позивачки з відповідачем склалися складні стосунки за момент їх спільного проживання. Дружина відповідача так само погрожувала позивачці і третій особі, вони вели аморальний спосіб життя (розпивали спиртні напої, голосно слухали музику). У 2013 році позивачка зібрала речі відповідача і перевезла їх до тещі, з 31.07.2013 року відповідач в будинку позивачки не проживає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши наступне. В будинку матері він проживає з народження. Зареєстрований в будинку з 1995 року, тобто з моменту отримання паспорту. У 2002 році він одружився та з дружиною спочатку проживав у матері в спірному будинку, потім у тещі, оскільки у них з батьками були добрі стосунки. До 2011 року вони періодично жили у спірному будинку, оскільки знімали квартиру, де було холодно і вони жили з батьками. Починаючи з 2011 року у них з сестрою [PERSON] виник конфлікт, його притягали до адміністративної відповідальності. Дільничний до них приїжджав один раз, а потім коли вони побили його дружину, вона викликала міліцію, надалі, коли дружина була вагітна, вони нас вигнали з будинку. Спиртне він не вживає, іноді може випити трохи пива, офіційно працює. Коли батько помер, він допомагав на городі. На весілля батьки пообіцяли купити квартиру, але потім мати відмовилася. Будинок будував батько, він працював на заводі. Батько ніколи не говорив про розділ майна, у нас була хороша сім'я. Просив у позові відмовити. Представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що відповідач позов не визнає, оскільки вважає, що у нього є доля у розмірі 1/6 частини у власності цього спірного будинку і він як власник та член сім'ї власника житла не може бути виселений із будинку з підстав, передбачених статями 71, 72 ЖК Української РСР, а до цих правовідносин повинна застосовуватися ст. 405 ЦК України. При цьому термін, на підставі якого член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом на момент пред'явлення позову та час розгляду справи не сплинув. Що стосується застосування до спірних відносин ст. 116 ЖК Української РСР, то вона не може бути застосована, оскільки позивачкою не надано фактів та об'єктивних доказів систематичного порушення відповідачем правил соціалістичного співжиття, застосування до відповідача заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. При цьому сварки, між сторонами по справі виникали на побутовому ґрунті, у зв'язку з чим не утворюють склад порушення передбачений ст. 116 ЖК Української РСР. Слід зазначити, що відповідач по справі не наркоман, не п'яниця, працює, має сім'ю, також просить врахувати, що іншого житла відповідач не має. Просила відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача, в судовому засіданні показала наступне. Відповідач одружений біля 10 років, після весілля одразу з дружиною пішов на квартиру, на весілля батьки їм подарували гроші на квартиру, але вони її не купили. Приблизно 2 роки потому вони переїхали до будинку позивачки, і у них був великий скандал, подробиць вона не знає. По господарству відповідач ніколи не допомагав. Знала покійного батька відповідача. Земельна ділянка, на який стоїть спірний будинок, стоїть на землі діда позивачки. На момент смерті чоловіка позивачки відповідач з ними у будинку не проживав. Сестру відповідач постійно ображав. Суд, вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідка, дослідивши письмові докази по справі, вважає позовні вимоги [PERSON] з врахуванням позиції представника відповідача по справі [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 30.10.1989 року (а.с.8) та технічного паспорту (а.с.61-63) позивач є власником житлового будинку [ADDRESS]. Як вбачається із свідоцтва про народження (а.с.32) [PERSON], відповідача по справі, його батьками є [PERSON], позивач по справі та [PERSON], який помер [INFO] (а.с.30). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру Новоазовської державної нотаріальної контори заведена спадкова справа після померлого [PERSON] (а.с.70-74). Згідно паспорту (а.с.29) та довідки Виноградненської сільської ради Новоазовського району Донецької області (а.с.7) відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за спірною адресою: [ADDRESS]. З копії постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 10.07.2011 року (а.с.9) вбачається, що за заявою [PERSON] у відношенні відповідача в порушенні кримінальної справи за ст. 296 КК України відмовлено на підставі ст. 6 п. 2 КПК України. З копії постанови Новоазовського районного суду Донецької області від 11.07.2011 року (а.с.85) вбачається, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП, а саме: за вчинення психологічного насильства в сім'ї (висловлювання нецензурною лайкою на адресу матері), у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 51 грн. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ст. 71 ЖК Української РСР). Застосування цих статей стосується збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачами житла в державному житловому фонді. Збереження права користування в разі тимчасової відсутності фізичної особи передбачене також і щодо приватного житлового фонду. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Прийшовши до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що позивачем невірно застосовані норми ЖК Української РСР (статті 71,72) щодо члена сім'ї власника житлового приміщення, оскільки спір підлягав вирішенню відповідно до статті 405 ЦК України. При цьому, термін на підставі якого член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом на момент пред'явлення позову та час розгляду справи не сплинув. Що стосується застосування до спірних відносин ст. 116 ЖК Української РСР, то суд вважає слушними, доводи представника відповідача [PERSON], оскільки в матеріалах справи відсутні і позивачка в судовому засіданні не надала доказів, які б підтверджували факти застосування до відповідача заходів запобігання й громадського впливу, і що вони не досягли результату. При цьому суд вважає, що правила ст. 116 ЖК Української РСР про виселення за неможливістю сумісного проживання не поширюються на учасників спільної власності на жилі приміщення, оскільки судом встановлено, що на спірний будинок заведена спадкова справа після померлого батька відповідача. У таких випадках захист прав учасника спільної власності може здійснюватись іншими способами, передбаченими ст. 16 ЦК України, наприклад, припинення дії, яка порушує право або відшкодування моральної шкоди. Таким чином, підстав для визнання [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], суд не вбачає.

Outcome: dismissed