Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивач звернулась з цим позовом до суду до відповідача, в якому просила: визнати житловий будинок разом з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю сторін, набутим ними у період шлюбу; визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у вигляді частини житлового будинку, господарських будівель і споруд, визначених експертом на підставі виділу їй, як співвласнику, своєї частки із майна, у спільній сумісній власності. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказала, вона з 21 січня 1989 року по 15 вересня 2015 року перебувала у шлюбі з відповідачем. За час шлюбу вони разом побудували житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому вони проживають й на даний час. Право власності на даний будинок після завершення його будівництва 25.05.1995 було зареєстроване БТІ за відповідачем. Після розлучення вона стала просити останнього поділити їхній спільний будинок, склавши про це нотаріально посвідчений договір. Він спочатку погоджувався. Однак пізніше відмовився укладати договір і став заперечувати її право на Ѕ частку будинку, при цьому погрожуючи їй виселенням та зняттям з реєстрації місця проживання у будинку. 13 липня 2018 року ухвалою суду у справі було відкрите провадження та вона призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження. Також, цією ухвалою відповідачеві пропонувалось у визначений судом строк подати свій відзив на позов. Під час підготовчого провадження згідно ухвали суду від 21.11.2018 за клопотанням позивача у справі була проведена судова будівельна-технічна експертиза, за результатами якої позивач уточнила свої позовні вимоги, тобто просила: визнати житловий будинок разом з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю сторін, набутим ними у період шлюбу; визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; поділити в натурі між нею та відповідачем житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , і визнати за нею право власності на одну другу цього будинку із господарськими будівлями і спорудами відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29.03.2019, варіант поділу ІІ, квартира 2; визнати за нею право власності на Ѕ огорожі, зливної ями та свердловини № 3, які не можуть бути поділені в натурі; визнати сумісною частковою власністю подружжя Зуєвих земельну ділянку (кадастровий номер 4412700000:02:002:0017), розташовану за адресою: [ADDRESS] ; поділити в натурі земельну ділянку (кадастровий номер 4412700000:02:002:0017, на якій розташоване домоволодіння Зуєвих), і визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, а саме: відповідно до варіанту ІІ висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29.03.2019 площею 213 м.кв.: земельна ділянка під частиною житлового будинку літ. А-1 площею 52 м.кв, земельна ділянка під гараж-сараєм літ. Б площею 39 м.кв., земельна ділянка від межі домоволодіння [ADDRESS] до частини городу площею 122 м.кв., в тому числі право власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 311 м.кв., яка не може бути поділена в натурі і є земельною ділянкою загального користування. Крім того, позивач та його представник подали заяву, в якій просили розглядати справу за їхньої відсутності. Відповідач до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, відзив у встановлений судом строк не надав, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. За таких обставин суд вважав можливим розглянути справу за відсутності сторін, за наявними в ній матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим зазначити таке. З матеріалів справи, а саме копії свідоцтва про укладання шлюбу та свідоцтва про розірвання шлюбу судом встановлено, що сторони у справі дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 січня 1989 року до 15 вересня 2015 року. Під час перебування у шлюбі сторонами був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Після закінчення будівництва право власності на вказаний будинок 25 травня 1995 року було зареєстроване за відповідачем (див. виписку з рішення виконкому Свердловської міської ради від 24.04.1990 № 180, а.с. 17, та договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на право особистої власності від 30.04.1990, а.с. 18,19). Також, відповідач 27 грудня 2003 року на своє ім`я оформив у власність земельну ділянку, яка надавалась для будівництва житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (див. державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛГ № 058762, а.с. 26) Вимогами ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, що діяв на час реєстрації між сторонами шлюбу, закінчення будівництва будинку та оформлення земельної ділянки у власність, передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Застосовуючи наведену норму закону до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо визнання спільною сумісною власністю сторін житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , тому позов [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ст. 72 СК). У своїй позовній заяві позивач вказала, що підставою подання вказаної заяви є те, що відповідач, заперечуючи її право на частку у спільному майні, відмовився від поділу житлового будинку та земельної ділянки в нотаріальному порядку. Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 29.03.2019 № 6004/6005 встановлена вартість спільного майна, визначені варіанти поділу житлового будинку на дві квартири, а також варіанти можливого землекористування спільною земельною ділянкою. Як зазначалось вище, відповідач не надав свій відзив на позов, в тому числі щодо розміру часток у спільній власності, а також стосовно варіантів поділу спільного майна, тому слід погодитись з позивачем, що частки у нажитому сторонами спільному майні є рівними, а поділ майна слід здійснити за варіантом, що запропонувала позивач. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В уточненій позовній заяві позивач у своїх позовних вимогах ставить питання щодо визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку, а також на Ѕ частку земельної ділянки, яку неможливо поділити. Також нею ставляться вимоги щодо визнання права власності на це майно за варіантами поділу його згідно експертизи. Проте, в даному випадку, задоволення вимог позивача у такому вигляді може призвести до неможливості виконання судового рішення у майбутньому. За таких обставин, на переконання суду, вимоги позивача визнати право власності позивача на спільне сумісне майно в частках, слід спочатку узагальнити, а потім, з урахуванням висновків експертизи, поділити між сторонами, що не буде суперечити вимогам наведеної вище ст. 13 ЦПК України щодо меж судового розгляду. Крім того, суд вважає неможливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання права власності на конкретні земельні ділянки з урахуванням їх поділу на підставі висновків експертизи, оскільки, як вбачається із державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛГ № 2038762, оформленого на відповідача, в ньому вказана площа 0,0659 га, що дорівнює площі 659 м?, а згідно висновків експертизи, яка робилась на підставі технічного паспорта на домоволодіння площа земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні Зуєвих, складає 742 м?. Про невідповідність розміру земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні Зуєвих, з її розміром, який перебуває у їх власності, свідчать різні розміри ділянки по периметру, вказані у технічному паспорті, та розміри ділянки, що вказані в державному акті. Отже, в даному випадку, суд вважає за необхідне між Зуєвими, на підставі висновків експертизи, встановити порядок землекористування в межах земельної ділянки згідно технічного паспорта, залишивши частки власності за колишнім подружжям згідно державного акту рівними і неподільними (без виділення конкретної частки кожному зі сторін), тому позов в цілому підлягає задоволенню частково. Також вважає необхідним зазначити, що згідно висновків судової будівельно-технічної експертизи різність вартості між часткою, що просить виділити собі позивач, та часткою, яку позивач просить залишити відповідачу, за ІІ варіантом, складає 32307,00 грн. на користь позивача. Позивач у своєму позові не ставить питання щодо компенсації цієї різниці відповідачу. За цих обставин, суд, з урахуванням дотримання принципу справедливості поділу майна між колишнім подружжям, вважає необхідним покласти на позивача усі витрати з влаштування необхідних перебудов, встановлення огорож, а також вирішити питання відокремленого опалення, газо-, електро- та водопостачання відповідно до варіанту поділу за висновками експертизи. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України усі судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно задоволених вимог. Позов [PERSON] в основному про права власності задоволений на її користь. Вона під час звернення до суду сплатила судовий збір в сумі 704,80 грн., недоплаченим (визначено за результатами проведеної експертизи вартості спільного майна) судовий збір на суму 1501,68 грн. (4412,96 грн/2 - 704,80грн. = 1501,68 грн.). За таких обставин з відповідача слід стягнути 704,80 грн. на користь позивача, а 1501,58 грн. на користь держави. Також з відповідача слід стягнути витрати позивача оплату послуг з проведення експертизи в сумі 7207,20 грн., шо підтверджено документально. Разом із цим не підлягають стягненню з відповідача витрати на оплату правничої допомоги адвоката в сумі 6300,00 грн., оскільки на підтвердження цього не надано жодного доказу. На підставі викладеного,

Outcome: partial