Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та визнання права власності на нерухоме майно. Позовну заяву мотивувала тим, що 18 жовтня 1997 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. Від даного шлюбу вони мають двох синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу є те, що вони з чоловіком мають різні погляди на життя, у них відсутні спільні інтереси, втратили почуття любові та поваги один до одного. Спільне господарство не ведуть, збереження шлюбу неможливе. 21 вересня 2001 року позивач з відповідачем придбали житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . Дане майно куплене під час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України частки майна дружини і чоловіка є рівними, а тому позивач ставить питання про визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного будинковолодіння. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд розірвати шлюб між сторонами та визнати право власності на Ѕ частину будинку, а саме на житловий будинок (А1) та прибудову (а1), на решту майна позивач претензій не має. Представник відповідача позов визнав частково, а саме в частині розірвання шлюбу, щодо поділу майна не визнав, пояснив, що позовна заява подана передчасно, в домоволодінні маються самочинні будови, які потребують узаконенню, а лише після цього можливо вирішити питання поділу майна подружжя. Площа будинку, яка була на час його купівлі не відповідає обмірам, проведеним на час розгляду справи, і які відображені в технічному паспорті, що свідчить про зміну характеристик майна. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд дійшов до наступного. З копії свідоцтва про одруження вбачається, що сторони перебувають у шлюбі, який уклали 18 жовтня 1997 року. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження. З позовної заяви вбачається, що позивач бажає розірвати шлюб через те, що вони з чоловіком мають різні погляди на життя, у них відсутні спільні інтереси, вони втратили почуття любові та поваги один до одного. Примирення під час розгляду справи не відбулося, відповідач визнав позов через свого представника. Відповідно до\~ст.112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу не суперечить законодавству і не порушує права інших осіб, тому позов підлягає задоволенню. Щодо поділу майна суд зазначає наступне. З копії договору від 29.09.2001 року вбачається, що [PERSON] купив у [PERSON] будинковолодіння по [ADDRESS] , вартістю 2670 грн. Купівля нерухомого майна була здійснена під час перебування сторін у шлюбі. Сторона відповідача не заперечувала той факт, що будинок куплено за спільні кошти подружжя. Відповідно до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім?ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України визначено, що у розі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В п.22 постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вказано, що при поділі спільного майна подружжя застосовуються норми ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Позивач не ставить питання про поділ майна в натурі, як передбачено ст.71 СК України, проте просить визнати за ним право власності на Ѕ частку спільного сумісного майна подружжя, що передбачено ст.372 ЦК України. Згідно даної статті майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками. Аналіз даної статті свідчить що такий поділ може бути здійснений в тому числі і шляхом виділу частини майна співвласнику, при цьому такі частки співвласників майна вважаться рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відтак, суд вважає, що позивач є співвласником спірного нерухомого майна, яке належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, оскільки майно було придбане ними під час перебування у шлюбі. При цьому частки сторін в цьому майні є рівними. Суд враховує, що позивач ставить питання лише про поділ житлового будинку, який було придбано у шлюбі і на момент купівлі та розгляду справи який був збудований в законний спосіб. Конкретизація позовної вимоги в судовому засіданні представником позивача не порушила право на захист відповідача, і не може бути підставою для відмови у позові, тому заперечення представника відповідача з даного приводу суд відхиляє. Незначні відхилення в розмірах площі житлового будинку (А1) та прибудови (а1), що вбачається з інвентаризаційного справи домоволодіння станом на 2001 рік та технічного паспорту на цей будинок за 2019 рік, пояснюються здійсненням переплануванням всередині приміщень і не впливають на здійснення справа спільної сумісної власності сторін на вказане майно. Тому суд заперечення представника відповідача в цій частині також відхиляє. Після визначення та визнання за позивачем його частки у праві спільної сумісної власності на спірне майна сторони набувають права спільної часткової власності на це майно (ч.1 ст.356 ЦК України). Судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України слід покласти на відповідача.

Outcome: approved