Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

позивач звернулась до суду із позовом до відповідача у якому просить стягувати з останнього на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] ( [INFO] ) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Разом із позовною заявою про стягнення аліментів на утримання дитини позивачем було подано заяву про розірвання шлюбу з [PERSON] . Від шлюбних відносин у сторін народилась донька, яка проживає разом із матір`ю. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та жодної домовленості з цього питання між сторонами не досягнуто. У відповідності до ст. ст. 181-183, 191 Сімейного кодексу України, просить позов задовольнити. 21 вересня 2021 року ухвалою суду було роз`єднано кілька поєднаних в одному провадженні вимог та позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини виділено в самостійне провадження. 27 вересня 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків викладених в мотивувальній частині. 17 листопада 2021 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання. Відповідачем не подано відзив, у якому містились би заперечення проти позову. На адресу суду від сторін надійшли заяви, в яких просять розгляд справи проводити за їх відсутності. Позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач позовні вимоги визнав, проти задоволення позовних вимог не заперечував. У судове засідання сторони не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання, а тому з урахуванням поданих заяв, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, у провадженні суду перебуває позовна заява про розірвання шлюбу. Дані обставини визнані сторонами, а тому у відповідності до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. [PERSON] та [PERSON] є батьками доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження . Дитина проживають із матір`ю. Ця обставина визнана відповідачем, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. У зв`язку із наявністю підстав для стягнення аліментів на утримання дитини, позивач звернулась до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 15 (обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання) Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 180 цього Кодексу кожен з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Окрім цього, відповідно до ст. 182 цього Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин суд враховує те, що добровільність визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; відсутність інших аліментів, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність в останнього батьківського обов`язку утримувати дітей та його виконання, необхідність гармонійного розвитку дочки та сина при визначенні розміру аліментів. Таким чином, суд прийшов до переконання, що у відповідності до ст. ст. 141, 181, 182 Сімейного кодексу України та ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України позов необхідно задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у частці від усіх видів заробітку доходу у розмірі 1/4, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 вересня 2021 року (день пред`явлення позову) до досягнення дитиною повноліття. Разом із тим, суд застосовує спеціальні норми, які містяться у ст. ст. 181, 182 Сімейного кодексу України та на які вірно посилалась позивач у позовній заяві. Суд приймає аргументи позивача, що наведені останнім як на підстави для стягнення аліментів, адже такі стверджуються належними і допустимими доказами та визнані стороною відповідача у суді. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання, що порушене право позивача щодо стягнення аліментів на утримання дітей, підлягає захисту, шляхом задоволення позову повністю. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд установив, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за у сумі 908,00 грн., згідно з квитанції, що міститься у матеріалах справи. Оскільки, розгляд справи по суті не здійснювався, що підтверджено матеріалами справи, суд прийшов переконання, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить у розмірі 454,00 грн. Разом із тим, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 454,00 грн.

Outcome: approved