Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що з 3 вересня 2015 року вона працювала продавцем продовольчих товарів у ФОП [PERSON], що підтверджується копією трудового договору між працівником і фізичною особою від 03.09.2015 року. Наказом ФОП [PERSON] № 9 від 30 вересня 2015 року її було звільнено із роботи згідно із п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що її звільнено незаконно. Крім того, у день звільнення з нею не було зроблено розрахунок при звільненні, не виплачено заробітну плату за весь час роботи. Трудову книжку їй було видано лише 10.10.2015 року після телефонного дзвінка представника відповідача. На її прохання видати їй необхідні до виплати кошти, відповідач відповів відмовою. Вважає такі дії роботодавця незаконним із наступних підстав. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати степінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за якими вчинено проступок і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Але ніяких пояснень відповідач від неї не взяв, з наказом про звільнення не ознайомив, заробітну плату не виплатив, трудову книжку в день звільнення не видав. Вона не має бажання продовжувати роботу у ФОП [PERSON] надалі та вважає необхідним змінити причину її звільнення на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідач зобов'язаний провести розрахунок при звільненні та виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з дати звільнення по день звернення до суду. Відповідно до трудового договору розмір її місячної заробітної плати становить 1380 грн. У зв'язку із тим, що вона пропрацювала менше місяця (20 з 22 робочих днів) її заробітна плата за її підрахунками становить 1254,54 грн., що дорівнює середньомісячній заробітній платі. Середньоденний заробіток складає 62,72 грн. Таким чином, з часу затримки розрахунку при звільненні (з 30.09.2015 року) та по день подання позовної заяви (15.10.2015 року) минуло 15 днів. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: 62,72 грн. х 15 днів = 940,8 грн. Разом сума до виплати складає 1254,54 заробітної плати + 940,80 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу = 2195,34 грн., що визначена без вирахування податків, обов'язкових внесків і платежів, що підлягають відрахуванню при виплаті заробітної плати. Вважає, що діями відповідача їй завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що після звільнення з таким формулюванням вона ніде не може знайти роботи, та не може отримувати виплати у центрі зайнятості у тих розмірах, у яких би вона отримувала при звільненні з її власної ініціативи або за згодою сторін. Невиплата заробітної плати також потягла за собою додаткові зусилля для організації свого життя. Виходячи з міркувань розумності та справедливості розмір моральної шкоди вона оцінює у 1000,00 грн. На підставі ст.ст. 47, 116, 117, 149, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 3, 15, 212-215, ЦПК України просить суд: визнати незаконним звільнення з роботи [PERSON], оформлене наказом фізичної особи-підприємця [PERSON] № 9 від 30 вересня 2015 року; змінити формулювання причини звільнення [PERSON], зазначивши формулювання причин її звільнення «звільнена за власним бажанням (ч. 1 ст. 38 КЗпП України)»; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] (ідентифікаційний № [NUMBER]) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) 3195,34 грн. у тому числі 1254,54 грн. заробітної плати, 1000 моральної шкоди та 940,80 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У відкритому судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та пояснила, що з 3 вересня 2015 року по 30 вересня 2015 року вона працювала продавцем продовольчих товарів у ФОП «[PERSON].». Вважає, що її звільнення було незаконним з наступних підстав. Вранці 30.09.2015 року їй зателефонувала [PERSON] з приводу невиходу на роботу, на що вона пояснила, що у неї розрядився телефон та не спрацював будильник. Після чого вона близько 09:00 год. з'явилася в магазині. [PERSON] сказала, щоб віддала ключі, оскільки звільняє її за прогул. Вона віддала ключі, покинула магазин та більше там не з'являлась. Трудову книжку отримала тільки через 10 днів. З наказом про звільнення була ознайомлена 30.09.2015 року. Оскільки вона до дисциплінарної відповідальності не притягалась, трудову книжку вчасно не отримала, просить суд визнати незаконним звільнення з роботи, змінити формулювання причини звільнення, стягнути заробітну плату на загальну суму 3195,34 гривень, у тому числі: 1254,54 гривень заробітної плати, 1000 гривень моральної шкоди, 940,80 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У відкритому судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнала, надала суду заперечення на позовну заяву та просила суд відмовити у її задоволенні. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що 29 вересня 2015 року, у першій половині дня, приблизно о 10:00 год., [PERSON] прийшла в магазин «[INFO]» у стані алкогольного сп'яніння. [PERSON] наказала їй стати за прилавок та почати працювати, але [PERSON] поклала ключі від магазину та відмовилася працювати. [PERSON] склала акт про невихід на роботу [PERSON] У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що 29 вересня 2015 року приблизно о 10:00 год. він зайшов до магазину «[INFO]», був свідком розмови [PERSON] та [PERSON], яка говорила щоб [PERSON] виходила на роботу та починала працювати. [PERSON], від якої на відстані відчувався запах спиртного, говорила, що вона не бажає працювати та на неї не слід розраховувати. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює продавцем магазину «[INFO]». 29 вересня 2015 року о 08 год. вона вийшла на роботу, але магазин був закритим, хоча згідно затвердженого графіку роботи, [PERSON] повинна була відкривати магазин о 07:00 год., але вона вчасно на роботу не вийшла. [PERSON] прийшла в магазин 29 вересня 2015 року приблизно о 10:00 год., у стані алкогольного сп'яніння, віддала ключі та сказала, що вона працювати не буде, прийде на роботу на ревізію. На ревізію [PERSON] не прибула на роботу, та прийшла до магазину у день отримання авансу. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що 29 вересня 2015 року близько 10:00 год. вона зайшла в магазин «[INFO]», де [PERSON] працювала замість [PERSON], яка не вийшла на роботу. Вона стала свідком розмови під час якої [PERSON] говорила, що працювати не хоче та віддала ключі від магазину. Вислухавши сторони, свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] та ФОП «[PERSON]» 03 вересня 2015 року уклали трудовий договір, згідно якого [PERSON] встановлена заробітна плата та час виконання робіт, а також обов'язки та права. [PERSON] була направлена на роботу Великолепетиським районним центром зайнятості, направлення №2103150901000501 від 02.09.2015 року. Згідно відмітки в графі трудового договору, наданої представником відповідача, [PERSON] особисто розписалася про розірвання трудового договору від 03.09.2015 року. Відповідно до наказу № 8 від 03.09.2015 року, [PERSON] була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів, з посадовим окладом у розмірі 1380,00 гривень. Наказом №9 від 30.09.2015 року [PERSON] була звільнена з посади продавця продовольчих товарів з 30.09.2015 року згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України, про що була належним чином ознайомлена, що підтверджується її особистим підписом. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір може бути розірваний власником у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що 29 вересня 2015 року [PERSON] у встановлений трудовою угодою час, о 07:00 годині, не з'явилася на роботі, що спричинило несвоєчасний початок роботи магазину, що підтверджується актом від 29.09.2015 року, поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Пояснень запізнення на роботу не надала, виявила бажання звільнитися з роботи з власних підстав. Заяву про звільнення за власним бажанням [PERSON] не подавала. На пропозицію відпрацювати два тижні відмовила та її було повідомлено, що у такому випадку вона буде звільнена за прогул. Згідно до відомості ФОП «[PERSON]» №18 від 19.09 2015 року, [PERSON] у вересні 2015 року отримала аванс у розмірі 500,00 грн. Згідно до відомості ФОП «[PERSON]» №19 від 30.09 2015 року, [PERSON] у вересні 2015 року отримала заробітну плату розмірі 600,51 грн. Суд вважає, що [PERSON] правомірно була звільнена з посади продавця продовольчих товарів з 30.09.2015 року, на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України. 05 жовтня 2015 року [PERSON] ознайомлена з наказом про звільнення та отримала трудову книжку правомірно, відповідно до наказу від 29 липня 1993 року № 58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» та п. 2.21 «Інструкції», відповідно до якої трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо) зберігаються безпосередньо у працівників». Трудова книжка [PERSON] знаходилася у Великолепетиському районному центрі зайнятості та повернута [PERSON] 05 жовтня 2015 року, коли остання з'явилась в магазині. Тому підстав для задоволення вимоги про визнання незаконним звільнення з роботи з причин несвоєчасного отримання трудової книжки судом не встановлено та позивачем не доведено. Суд вважає, що факт порушення ФОП «[PERSON]» норм трудового законодавства, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено, доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано. Згідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності фізичної особи, а також її ділової репутації. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В частині стягнення моральної шкоди позивач посилається на те, що моральна шкода полягає у тому, що з таким формулюванням підстав звільнення, вона не може знайти роботу та отримувати виплати у центрі зайнятості. Однак, суд не може врахувати зазначені посилання позивача для встановлення наявності моральної шкоди, оскільки позивач не довела що їй звільнення негативно вплинуло на її психічний та моральний стан. Крім того, позивач не зазначила, яких саме моральних страждань вона зазнала покинувши робоче місце. Тому відповідно до положень ст. 23 ЦК України, ст. 1167 ЦК України та ст. 10 ЦПК України, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 100,00 грн. задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 38, 40, 47, 116, 117, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed