Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею у 0.0759 Га, розташовану у [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва), в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] р. та в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] р. Свої вимоги обґрунтовує тим, що після смерті громадянки [PERSON], яка померла [INFO] року та громадянина [PERSON], який помер [INFO] року, відкрилася спадщина, яка, серед іншого, складається із земельної ділянки площею 0.0759 Га, яка розташована у [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], яка належала спадкодавцям на праві спільної сумісної власності відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 07.08.2000 р. серії [NUMBER] та державного акту на право приватної власності на землю від 07.08.2000 р. серії [NUMBER] Єдиним спадкоємцем всього майна, що належало померлим [PERSON] та [PERSON], відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Савенко В.С. від 23.03.2007 р. та заповіту, посвідченого державним нотаріусом Горонною І.С. від 04.04.2000 р., є позивач [PERSON], яка після смерті спадкодавців прийняла спадщину, в тому числі земельну ділянку, і вступила у фактичне володіння та управління майном спадкодавців. Разом з тим, належним чином оформити право власності на фактично прийняту у спадщину від спадкодавців земельну ділянку [PERSON] не має можливості, оскільки в обох державних актах на право власності на землю під час їх видачі в 2000 році органом видачі була допущена помилка у назві вулиці, на якій розташована земельна ділянка, а саме: замість вулиці «Василівської» в державних актах зазначено, що земельна ділянка розташована на «[ADDRESS] хоча у вказаному районі [ADDRESS] немає. За життя [PERSON] та [PERSON] подали до Київського міського Головного управління земельних ресурсів заяву про виправлення вказаної помилки в державних актах на право власності на землю разом із оригіналами вказаних актів. Однак, відповіді на подану заяву за їх життя вони не отримали, помилка в державних актах на право власності на землю виправлена не була, а їх оригінали не були повернуті власникам. 29.01.2016 р. державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Дубенко А.О. відповідною постановою відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки, що заповів [PERSON], у зв'язку з не наданням правовстановлюючого документу (державного акту на право приватної власності на земельну ділянку), який засвідчував би його право власності. Так само, 02.02.2016 р. завідуюча Другої Львівської державної нотаріальної контори, державний нотаріус Палажій Г.В. своїм листом за №145/02-14 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, мотивуючи це відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу (державного акту на право приватної власності на земельну ділянку) на 1/2 частину земельної ділянки, що заповіла [PERSON]. У зв'язку з вищезазначеними обставинами, позивач просила позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій позовні вимоги своєї довірительки підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду письмові пояснення в яких при ухваленні рішення покладалась на розсуд суду та просила справу розглядати без її участі. Врахувавши заяву представника позивача та письмові пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Судом встановлено, що [PERSON], померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 28.12.2002 року, виданим Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції. За життя, [PERSON] склала заповіт від 04.04.2000 року, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме: все своє майно з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом матиме право заповіла своїй родичці позивачу [PERSON] Вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори 04.04.2000 року. Також встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 16.06.2012 року. За життя, [PERSON] склав заповіт від 03.03.2007 року, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив розпорядження, а саме: все своє майно з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом матиме право власності, все рухоме і нерухоме майно, в тому числі земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], а також належні йому цінні папери, грошові вклади в будь-яких банківських установах, заповів позивачу [PERSON], [INFO] Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Савенком В.С. 23.03.2007 року. З матеріалів спадкових справ №269, заведеної щодо майна [PERSON], яка померла [INFO] року та №1352/2015 року, заведеної до майна померлого [INFO] року [PERSON] вбачається, що після їх смерті відкрилася спадщина, яка серед іншого, складається із земельної ділянки площею 0.0759 Га, яка розташована у [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Вказана земельна ділянка належала спадкодавцям [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 07.08.2000 р. серії [NUMBER] та державного акту на право приватної власності на землю від 07.08.2000 р. серії [NUMBER] Як встановлено вище та підтверджується матеріалами спадкових справ, єдиним спадкоємцем всього майна, що належало померлим [PERSON] та [PERSON] відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Савенко В.С. від 23.03.2007 р. та заповіту, посвідченого державним нотаріусом Горонною І.С. від 04.04.2000 р., є позивач [PERSON], [INFO], яка після смерті спадкодавців прийняла спадщину, в тому числі земельну ділянку, і вступила у фактичне володіння та управління майном спадкодавців. Факт прийняття спадщини від кожного із спадкодавців позивачем [PERSON] підтверджується наступним. Після смерті [PERSON], позивач належним чином оформила право власності на частину спадкового майна за заповітом вказаного спадкодавця, в тому числі на 1/3 житлового будинку, що розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Шевців О.Г. 22.07.2003 р. Крім того, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. (що був чинний на момент смерті [PERSON]), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Оскільки позивач [PERSON] з 2000 року зареєстрована та проживає в житловому будинку, який розташований на земельній ділянці, та постійно користується зазначеною земельною ділянкою, вона фактично прийняла спадщину від спадкодавця [PERSON], а саме - 1/2 частину земельної ділянки по [ADDRESS] На момент смерті [PERSON] позивач [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала разом з вказаним спадкодавцем за адресою місцезнаходження земельної ділянки ([ADDRESS]), що підтверджується відомостями, зазначеними у паспорті [PERSON] Відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Про відмову від спадщини спадкодавця [PERSON] позивач не заявляла. Разом з тим, належним чином оформити право власності на фактично прийняту у спадщину від спадкодавців земельну ділянку [PERSON] не має можливості з наступних обставин. В обох державних актах на право власності на землю під час їх видачі в 2000 році органом видачі була допущена помилка у назві вулиці, на якій розташована земельна ділянка, а саме: замість вулиці «Василівської» в державних актах зазначено, що земельна ділянка розташована на «[ADDRESS] хоча у вказаному районі [ADDRESS] немає. За життя [PERSON] та [PERSON] подали до Київського міського Головного управління земельних ресурсів заяву про виправлення вказаної помилки в державних актах на право власності на землю разом із оригіналами вказаних актів. Однак відповіді на подану заяву за їх життя вони не отримали, помилка в державних актах на право власності на землю виправлена не була, а їх оригінали не були повернуті власникам. Таким чином, правовстановлюючі документи на земельну ділянку, державні акти на право власності на землю, містять помилку щодо визначення місцезнаходження земельної ділянки. Крім того встановлено, що оригінали вказаних документів відсутні у спадкоємця - позивача, у зв'язку з тим, що вони за життя спадкодавців були ними передані до Київського міського Головного управління земельних ресурсів для виправлення помилки щодо місцезнаходження земельної ділянки. Позивач отримати оригінали вказаних документів не має можливості, оскільки вони оформлені на ім'я інших осіб (спадкодавців). Таким чином, судом достовірно встановлено, що оформити належним чином право власності на спадкове майно (земельну ділянку) у встановленому законом порядку позивач не має можливості через наявність у правовстановлюючих документах істотної помилки щодо визначення місцезнаходження земельної ділянки. Виправити ж вказану помилку у правовстановлюючих документах також неможливо, оскільки державні акти на право власності на землю оформлені на ім'я осіб, які вже померли. Однак, незважаючи на наявність помилки в державних актах на право власності на землю, розташування земельної ділянки саме на вул. Василівській, 6 у Солом'янському районі м. Києва, та її належність померлим спадкодавцям підтверджується витягом із державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.11.2015 р. Встановлено, що у 2016 році [PERSON] звернулась до державного нотаріуса за місцем останнього зареєстрованого місця проживання спадкодавця [PERSON] в м. Львові та останнього зареєстрованого місця проживання [PERSON] в м. Києві із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку за заповітом. 29.01.2016 року державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Дубенко А.О. відповідною постановою відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки, що заповів [PERSON], у зв'язку з не наданням правовстановлюючого документу (державного акту на право приватної власності на земельну ділянку), на право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована саме по [ADDRESS] 02.02.2016 року завідуюча Другої Львівської державної нотаріальної контори, державний нотаріус Палажій Г.В. своїм листом за №145/02-14 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, мотивуючи це відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу (державного акту на право приватної власності на земельну ділянку) на 1/2 частину земельної ділянки, що заповіла [PERSON], та яка розташована саме по [ADDRESS] Позивач просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею у 0.0759 Га, розташованою у [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва), в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] р. та в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] р., на що слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Однак в даному випадку нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки відсутні належним чином оформлені правовстановлюючі документу на земельну ділянку (державні акти на право приватної власності на землю), які б містили належно зазначену адресу місцезнаходження земельної ділянки. Згідно з положеннями ч. 15, 16 п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про необхідність визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею у 0.0759 Га, розташовану у [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва), в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] р. та в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] р. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що Київська міська рада, відповідно до покладених на неї повноважень, не відслідковує порушення прав власників, суд вважає, що відповідач звільнений від сплати судового збору. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 321, 328, 392, 355, ч. 1 ст. 357, ч.ч. 1, 3 ст. 358, 1216, 1217, 1233, 1235 ЦК України, ст. ст. 10, 27, 28, 29, 30, 57-58, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд ,-

Outcome: approved