Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом у якому просить скасувати розпорядження №1539 від 19.09.1994 року Управління справами НАН України у частині надання [PERSON] у приватну спільну сумісну власність квартири за адресою: [ADDRESS] . Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 19.09.1994 року у частині включення [PERSON] до складу співвласників квартири. Правочин у частині надання у спільну сумісну власність квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - залишити без змін. Зобов`язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві забезпечити внесення відповідних змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Посилаючись на те, що її батько [PERSON] , приватизував квартиру без її відома. Вказана приватизація була проведена розпорядженням №1539 від 19.09.1994 року Управлінням справами НАН України. На момент приватизації позивач була неповнолітньою. На час спірних правовідносин порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню були визначені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56, який складено відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У пункті 18 вказаного Положення зазначено, що за малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.06.2019 року відкрито провадження в означеній цивільній справі. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до підготовчого засідання. Судом встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для подачі відзиву відповідачами. Від Управління справами НАН України надійшла заява в якій зазначено, що останній відповідно до ст. ст. 46-48 ЦПК України не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності та не може бути відповідачем у цивільному процесі. Окрім того, у зв`язку з передачею відомчого житлового фонду НАН України до комунальної власності територіальної громади міста Києва відповідно до рішення Київської міської ради від 01.07.1999 №335/436 борю приватизації при Управлінні справами НАН України в 2001 році було ліквідовано. Документи всіх приватизованих квартир були передані на збереження до відділів приватизації районних в м. Києві державних адміністрації. Також зазначає, що оскаржуване розпорядження Управління справами НАН України від 19.09.1994 № 1539 прийняте у відповідності до діючого на той час законодавства. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] правом на подачу відзиву не скористались. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.11.2019 року закінчено підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду. У судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Від сторін та третьої особи до суду надійшли заяви з проханням проводити розгляд справи у їх відсутність. Зі змісту заяв відповідачів вбачається, що позов визнають, проти задоволення позову не заперечують. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутність сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 86,7 кв.м., що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло, видане згідно з розпорядженням №1539 від 19.09.1994 року. У квартирі за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 86,7 кв.м. зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними з довідки про реєстрацію місця проживання особи. Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло, вказана квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XІІ) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12 Верховний Суд України вказав, що виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Тобто, за особою зберігається право на приватизацію, а не обов`язок, а тому його потрібно пов`язувати не з фактом реєстрації у спірній квартирі, а з правом особи на житло та фактом її проживання у квартирі. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право та/або відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved