Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання того, що надрукована в [PERSON] щотижневику «Газета Домашня» за №40 (835) від 03.10.2012 року на восьмій сторінці стаття «Очень часто взятые извне учителя не являются на свои уроки, в результате чего дети без дела слоняются по школе» не відповідає дійсності, ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію, про стягнення з Щотижневика на її користь моральної шкоди в сумі 30000 грн., про стягнення з журналіста цього Щотижневика [PERSON] на її користь моральної шкоди в сумі 10000 грн., про стягнення з [PERSON] на її користь моральної шкоди в сумі 10000 грн. та про зобов'язання редакції цього ж Щотижневика опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті i тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення в газеті не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили. У позовній заяві вказала, що в зазначеній статті зі слів відповідача [PERSON] в негативній формі описано роботу методкабінету школи №4, завідуючей якого вона працює та в такій же формі оцінено її професійні якості як вчителя. Однак такі відомості є недостовірними, порочать її честь, гідність, ділову репутацію, формують негативне ставлення до неї як до людини та фахівця з боку оточуючих, принижують її, тому вона отримала моральну шкоду: у неї погіршилось самопочуття, виникли душевні хвилювання, що порушило звичайний склад її життя, що, в свою чергу, вимагає додаткових зусиль до його організації. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав за підстав, у ньому зазначених. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, оскільки в статті були викладені його особиста думка та міркування щодо роботи методкабінету і він не мав наміру якимось чином принизити позивача. Представник відповідача [PERSON] щотижневика «Газета Домашня» також пояснив суду, що в спірній статті не давалось жодної оцінки особистості позивача чи її професійним якостям. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, суд приходить до такого. Судом установлено, що дійсно 03 жовтня 2012 року в [PERSON] щотижневику «Домашня газета» було опубліковано статтю «Очень часто взятые извне учителя не являются на свои уроки, в результате чего дети без дела слоняются по школе», автор статті [PERSON] (псевдонім), в якій згадується завідуюча методкабінетом школи №4 позивач [PERSON], яка також недавно була прийнята вчителем географії в цю школі та міркування відповідача [PERSON] щодо атмосфери в школі, роботи методкабінету, який є «будинком ветеранів», а не пунктом надання методичної допомоги та осіб, які в ньому працюють колишніх директорів шкіл, яких після досягнення пенсійного віку направили працювати в методкабінет та які, поряд з роботою в методкабінеті умудряються працювати вчителями (а.с.77). Позивач, ознайомившись з описаними в даній статті міркуваннями відповідача [PERSON], зробила висновок, що вказана стаття взагалі, а такі його міркування зокрема, порочать її честь, гідність та ділову репутацію: міркування викладені в образливій для неї формі, підривають її авторитет, принижують її як пенсіонера, а редакція щотижневика друкує статтю відповідача [PERSON] з неперевіреними фактами. Для належної оцінки доказів та визначення підставності заявлених позивачем вимог судом береться за основу ряд вимог чинного законодавства. Так, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування\~ практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~ та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. За текстом цієї статті це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, тобто не переслідуватися за свої переконання, а також можливість вільно отримувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Статтею 47-І Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вираження гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведення їх правдивості. Таку ж позицію закріплено й у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група\~проти України», в якому, зокрема, зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст. 10 Європейської Конвенції з прав людини. Суд уважає, що в опублікованій у [PERSON] щотижневику «Домашня газета» статті «Очень часто взятые извне учителя не являются на свои уроки, в результате чего дети без дела слоняются по школе» міркування відповідача [PERSON] не стосуються конкретно позивача, є вираженням його субєктивної думки і поглядів, а відтак є оціночними судженнями, які може й перебільшені, однак не мають під собою будь-якого фактичного підґрунтя, оскільки їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, не є образою чи наклепом, а є критичною оцінкою [PERSON] певних фактів і недоліків. Окрім того, відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно\~здійснювати своє особисте немайнове право. Зі змісту оскаржуваної статті неможливо зробити висновку про наявність обставин, передбачених п. (б) п. 15 вищезгаданої Постанови стосовно того, що поширена в статті лише за міркуваннями відповідача [PERSON] інформація стосується безпосередньо особи позивача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона\~ посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не подано, а судом не здобуто достатньо доказів, які б у своєму взаємозвязку належно, допустимо та достовірно давали суду можливість зробити висновок про порушення відповідачами немайнових прав позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed