Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання виконавчого напису 34647, вчиненого 23 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київського області Головкіною Я.М. таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 29.05.2014 року між нею та ПАТ «Альфа Банк» укладено кредитний договір № 500488564, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 4444,19 гривень на строк до 30.11.2015 року та сплатою 17,99% річних. 23 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я.В. вчинено оскаржуваний виконавчий напис про стягнення з неї на користь відповідача заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 17561,81 гривень та 650,0 гривень плати за вчинення виконавчого напису, а 27.05.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. відкрито виконавче провадження. Разом з тим, кредитний договір укладено в простій письмовій формі, що виключало можливість вчинення виконавчого напису. Крім того, строк договору завершився 30.11.2015 року і одночасно з цим, припинилось право кредитора нараховувати відсотки за користування кредитом. Однак, загальна сума заборгованості, відносно якої вчинено виконавчий напис становить 17561,81 гривень і як вбачається зі змісту виконавчого напису, кредитор нарахував відсотки та неустойки за період з 16.01.2019 року по 03.03.2021 року, що не відповідає вимогам закону та свідчить про те, що нарахована заборгованість не є безспірною. Також, виконавчий напис вчинено поза межами трьохрічного строку позовної давності, оскільки строк кредитного договору завершився 30.11.2015 року. Вказане в сукупності свідчить про те, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог закону і тому такий не підлягає виконанню. Відповідач не погодився та подав відзив на позову заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Проти обґрунтованості позову заперечує, оскільки виконавчий напис вчинено на підставі документів, які передбачені відповідним Переліком і які власне підтверджують безспірність заборгованості, серед яких і сам кредитний договір. В свою чергу, нотаріус лише перевіряє такі документи та не встановлює права та обов`язки учасників кредитних правовідносин. У зв`язку з наведеним, просить у задоволенні позову відмовити. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 08.06.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.06.2021 року, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Крім того, одночасно з позовною заявою позивач подала до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2021 року таку заяву задоволено та зупинено стягнення, яке проводиться на підставі оскаржуваного виконавчого напису. Враховуючи ціну позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа в силу вимог п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України є малозначною і тому, суд проводив її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження та відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України не проводив підготовчого засідання. Суд також забезпечив учасникам справи можливість ефективно представляти свою справу в суді та надавати пояснення. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав. Треті особи в судове засідання також не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутності не подали. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. У справі яка розглядається суд у встановлений законом спосіб повідомив відповідача та третіх осіб про місце, дату і час розгляду справи. Тим самим, він забезпечив останнім розумну можливість представити свою позицію у справі та надати пояснення. Відповідач та треті особи таким правом не скористались. Зрештою, суд не визнавав їх участі обов`язковою, і тому він розгляне справу у відсутності представника відповідача та третіх осіб на підставі зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 29.05.2014 року між позивачем та ПАТ «Альфа Банк» укладено кредитний договір № 500488564, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 4444,19 гривень на строк до 30.11.2015 року та сплатою 17,99% річних. Копія кредитного договору долучена до матеріалів справи (а.с.9-11). Кредитний договір нотаріально не посвідчений. Відповідно до змісту оскаржуваного виконавчого напису, право вимоги за вказаним кредитним договором неодноразово переходило до нових кредиторів. Востаннє - до ТОВ «Вердикт Капітал». Копій таких договорів до матеріалів справи не долучено проте, як вбачається, цих обставин сторони не оспорюють. За зверненням ТОВ «Вердикт Капітал» приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Я.В., 23.03.2021 року вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 34647 (а.с.7), згідно з яким з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 500488564 від 29.05.2014 року у розмірі 17561,81 гривень, з яких 4007,13 гривень - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 2944,56 гривень - прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 7410,12 гривень - строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 3200,0 гривень - строкова заборгованість за штрафами і пенями. Крім того, стягнуто також 650,0 гривень плати за вчинення виконавчого напису. Виконавчий напис пред`явлено до примусового виконання. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області від 27.05.2021 року відкрито виконавче провадження (а.с.12). Вважаючи, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог закону позивач звернулася до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). На думку суду, позовні вимоги у цій справі складаються з двох різних, але тісно взаємопов`язаних аспектів, які треба розглядати почергово. Зокрема, у специфічному контексті цієї справи та з врахуванням судової практики для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд спочатку повинен вирішити, чи передбачено можливість вчинення виконавчого відносно кредитного договору, який нотаріально не посвідчено. Лише за умови позитивної відповіді на дане питання виникає необхідність подальшої перевірки відносно того, чи існують докази, які свідчать про безспірність заборгованості. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п.1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п.2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Іншими словами, законодавчо визначені умови вчинення виконавчих написів зобов`язують стягувачів надати нотаріусу виключно документи, які підтверджують безспірність цієї заборгованості і які передбачені відповідним Переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України, і зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. До 26.11 2014 року, тобто до прийняття постанови № 662, серед документів, які підтверджують безспірність заборгованості були, серед іншого, нотаріально посвідчені угоди. Після 26.11.2014 року до вказаного Переліку документів, які підтверджують безспірність заборгованості були включені кредитні договори, однак, судовим рішенням у справі № 826/20084/14 постанова Кабінету Міністрів України № 662 про внесення таких змін визнана незаконною і нечинною, а відтак, до спірних правовідносин мають застосовуватись положення Переліку до внесення змін і які не передбачають кредитних договорів документами, які підтверджують безспірність заборгованості, крім випадку, якщо такий кредитний договір посвідчено нотаріально. У справі яка розглядається, оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 23.03.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». Однак, укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Висновки аналогічного змісту висловлені Верховний Судом під час розгляду цивільної справи № 172/1652/18 (постанова від 21.10.2020), які в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватись судом під час ухвалення рішення. Як наслідок, немає необхідності досліджувати питання про те, чи був сам розмір заборгованості безспірним, оскільки незалежно від наявності спору нотаріус не вправі був вчиняти виконавчий напис на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчувався. Таким чином, позов слід задовольнити повністю. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в загальному розмірі 1362,0 гривень, який сплачувався при пред`явлені позову та заяви про забезпечення позову, що стверджується відповідною квитанцією (а.с.29). З огляду на задоволення позову понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати треті особи не подавали. Крім того, вони не наводили попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які треті особи понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, такі витрати не підлягають відшкодуванню. У своєму попередньому розрахунку (а.с.4-5) позивач також вказала про те, що очікує понести витрати у розмірі 6000,0 гривень, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги. Відповідач заперечив та подав відповідне клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу повинні бути розумними і обґрунтованими, однак обраховані позивачем витрати не відповідають вказаним критеріям. Так, середня заробітна плата в липні 2021 у Львівській області становила 12924,0 гривень, а з огляду на 22 робочих дні в липні 2021 року, одноденна заробітна плата становить 587,0 гривень. Витрати часу на половину робочого дня в такому випадку становлять 293,0 гривні, що значно менше обрахованих позивачем витрат. До завершення розгляду справи позивач в якості доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу подала до суду договір про надання професійної правничої допомоги та акт прийому-передачі виконаних робіт на суму 6000,0 гривень. Тому, суд надалі розгляне питання про наявність підстав для стягнення цих витрат. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.ч.4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому з огляду на положення ч.3 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначенні його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст.ст.6, 627 ЦК України). У справі яка розглядається правнича допомога надавалась позивачу на підставі договору про надання правової допомоги від 05.06.2021 року. За змістом пунктів 1.4 цього договору, послуги за цим договором включають підготовку позовної заяви та інших необхідних документів для визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса № 34647 від 23.03.2021 року. Одночасно, згідно з п.3.1 договору сторони погодили, що при визначенні розміру оплати на правову допомогу сторони керуються вартістю години роботи Адвокатського бюро, адвоката, що визначений Адвокатським бюро для надання правової допомоги Замовнику за цим договором, яка складає 1000 гривень за 1 годину роботи. Отже, тим самим сторони узгодили порядок обчислення гонорару - погодинна оплата. Згідно згаданого вище акту прийому-передачі виконаних робіт від 08.06.2021 року, правова допомога полягала в консультації, аналізі та вивченні документів тривалістю 1 год. та вартістю 1000 гривень; пошуку, аналізі та вивченні судової практики тривалістю 1 год. та вартістю 1000 гривень; підготовці і складання позовної заяви тривалістю 2,5 год. та вартістю 2500 гривень; підготовці і складання заяви про забезпечення позову тривалістю 1,5 год. та вартістю 1500 гривень. У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). У справі яка розглядається послуга з аналізу законодавства та вивчення судової практики не лише не передбачена договором про надання правової допомоги, а взагалі, не може вважатись видом професійної правничої допомоги, оскільки адвокат, виходячи зі змісту п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», під час здійснення адвокатської діяльності зобов`язаний самостійно підвищувати свій професійний рівень, а не аналізувати законодавство і судову практику на підставі договору безпосередньо при наданні правової допомоги клієнту. Крім того, суд не може погодитись із реальністю наданої послуги у виді підготовки заяви про забезпечення позову тривалістю 1,5 год. та вартістю 1500 гривень, оскільки вказана заява окрім як посилання на процесуальне законодавство не містить будь-яких юридичних висновків. Суд також погоджується, що в умовах коли середня місячна заробітна плата становить близько 12000 гривень надання послуг, вартість 1000 гривень за 1 год. роботи не відповідає вимогам розумності, особливо враховуючи той факт, що ціна позову становить лише близько 18000 гривень. Тому, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру не дотриманий в повній мірі. Як наслідок, з врахуванням таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу слід зменшити до суми 3500,0 гривень, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг.

Outcome: approved