Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] [INFO] . В судовому засіданні позивач позов підтримала, пояснила, що від шлюбу з відповідачем у них є дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Теофіпольського райсуду від 10.08.2017 року шлюб між ними розірвано, рішенням Теофіпольського райсуду від 11.04.2017 року з відповідача стягнуто аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] . З січня 2017 року вона з відповідачем разом не проживають, малолітня [PERSON] проживає з нею та знаходиться на її утриманні, вихованням дитини займається вона, батько дитини життям доньки не цікавиться, не спілкується з дочкою та не бере участі у її вихованні та утриманні. З моменту розлучення і до тепер відповідач бачив доньку лише двічі. Тому вважає, що відповідач не виконує батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої дочки [PERSON] . Просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] . Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що з 09.10.2017 року він перебуває у місцях позбавлення волі, самостійного доходу не має, також не має можливості спілкуватися з дочкою, їй телефонувати, тому вважає, що не приймає участі у вихованні та утриманні дитини з поважних причин, просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечила, пояснила, що до Новоставецької громади звернулася із заявою [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] . На засіданні виконавчого комітету громади було досліджено надані позивачем документи та прийняте рішення про доцільність позбавлення батьківських прав. Оскільки відповідач перебуває в місцях позбавлення волі, то він на засідання не викликався та пояснення у нього не відбиралися. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження, про шлюб. Рішенням Теофіпольського райсуду від 10.08.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Заборгованість відповідача з виплати аліментів станом на 20.02.2018 року згідно виконавчого листа №685/446/17 від 26.04.2017 року виданого Теофіпольським райсудом становить з жовтня 2017 року 2803,23 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості Теофіпольського РВ ДВС. Позивач працює головним спеціалістом управління соцзахисту населення Теофіпольської РДА (довідка з місця роботи від 07.05.2019). Згідно з довідками Новоставецької ЗОШ І-ІІІ ступенів [PERSON] є ученицею 2 класу, її батько [PERSON] не бере участі у її вихованні, не цікавиться навчанням дочки, а мати - [PERSON] - виховує дочку сама, відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті дитини. Відповідно до довідок Новоставецької сільради від 22.05.2019 [PERSON] проживає із дочкою [PERSON] та чоловіком [PERSON] без реєстрації за адресою [ADDRESS] , дочка знаходиться на повному утриманні матері. Згідно з довідкою-характеристикою від 22.05.2019 року та актом обстеження житлово-побутових умов [PERSON] характеризується позитивно, працює, заміжня, проживає із дочкою та чоловіком у господарстві матері [PERSON] , умови проживання дитини хороші. Згідно з висновком Новоставецької сільради від 23.05.2019 року позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] буде відповідати інтересам дитини. [PERSON] був засуджений вироком Білогірського райсуду від 29.11.2018 року, вирок набрав законної сили 03.01.2019 року, відбуває покарання у Шепетівській виправній колонії №98 (довідка Білогірського райсуду від 19.06.2019, вирок Білогірського райсуду від 29.11.2018 р., відповідь Шепетівської виправної колонії №98 на запит суду від 04.07.2019). Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідач, перебуваючи з 09.10.2017 року під вартою, а з 17.01.2019 року відбуваючи покарання у виді позбавлення волі, не мав об?єктивної можливості виконувати свої батьківські обов?язки по відношенню до дочки [PERSON] : відвідувати батьківські збори, цікавитися її навчанням, приймати участь в її утриманні та приймати участь у її вихованні. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що суду не надано доказів наявності підстав, визначених ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дочки [PERSON] , тому позов задоволенню не підлягає. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed