Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Позивач звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на будинок за набувальною давністю. Позов мотивує тим, що 27.12.1990 року [PERSON], яка являється матірю позивача подарувала сину позивача, який є відповідачем у даній справі, будинок №128 по вул. Радянській у місті Олександрії Кіровоградської області. Позивач зазначає, що з 1995 року відповідач не проживає у даному будинку. Відповідач переїхав до АР Крим, де знаходився на момент початку анексії. Позивач стверджує, що він має інше житло в АР Крим, а позивач залишилася здійснювати догляд за заданим будинком. Позивач зазначає, що вільне володіння та безперервне відкрите користування будинком підтверджується оригіналом технічного паспорта та оригіналом договору дарування, тому просить визнати за [PERSON] ю Григорівною, [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в місті Олександрія по вул. Радянській, 128. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задоволити. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач або представник відповідача у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Згідно договору дарування від 27.12.1990 року, який посвідчено старшим державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори [PERSON], підтверджує той факт, що [PERSON] прийняв у дар будинок з надвірними будівлями, загальною житловою площею 37,5 м.кв. Даний будинок знаходиться у Кіровоградській області, місто Олександрії по вул. Радянській, 128 і розташований на присадибній земельній ділянці розміром 549,1 м. кв. до якого примикають надвірні будівлі: сарай 2, сарай 3в, уборна 4-г, сарай 5д, погріб 6к, огорожа 7. Право власності на буд. №128 по вул. Радянській, м. Олександрія, Кіровоградській області зареєстровано за [PERSON] 04.01.1991 року у Олександрійському Бюро технічної інвентаризації №1787/36 ст. 140. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні вказали, що позивач і відповідач є рідні матір та син. Власником будинку №128 по вул. Радянській, м. Олександрія, Кіровоградській області є [PERSON], який після 2014 року не приїздить до матері. За спірним будинком доглядає [PERSON]. Згідно положення ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Отже, за змістом вказаної норми закону однією з умов набуття права власності за набувальною давністю є заволодіння майном поза волею його попереднього законного власника. У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року розяснено, що відповідно до частини п. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК). Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності за набувальною давністю може бути набуто лише на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння). В якості доказів позовних вимог позивачем надано довідку №449 від 30.10.2015 року, яка надана головою квартального комітету Олександрійської міської ради. Зміст даної довідки про склад сімї у будинку №128 по вул. Радянській, м. Олександрії, Кіровоградській області, а саме: [PERSON] не проживає у даному будинку з 1995 року і не брав участі в його утриманні. Судом встановлено, що позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначала, що спірний будинок відповідачу подарувала її мати, яка є рідною бабусею [PERSON]. Таким чином, позивач знає власника особисто, так як є його матірю та доглядала будинок сина. Отже, дана обставина виключає можливість набуття [PERSON] права власності за набувальною давністю, оскільки має місце володіння майном зі згоди його власника. Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Зазначені обставини свідчать про те, що [PERSON] була обізнана, що користається спірним будинком, який на праві власності належить її сину [PERSON], що, у розумінні ст. 344 ЦК України, позбавляє її можливості захистити своє право шляхом визнання права власності за набувальною давністю. Посилання позивача на те, що вона добросовісно заволоділа спірним будинком, який належить відповідачу на праві приватної особистої власності, і продовжують більше десяти років відкрито, безперервно володіти зазначеним нерухомим майном, не можуть бути підставою для задоволення її позову, оскільки суперечать ст. 344 ЦК України. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на позивача. За нормами ст. 57-60 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Однак вказані обставини не підтверджено належними та допустимими доказами, тому їх неможливо визнати доведеними. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку. Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed