Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу; стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі ј частини усіх видів заробітку [PERSON] щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з жовтня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття та стягнення аліментів на утримання матері [PERSON], [INFO] [PERSON] в розмірі ј частини всіх доходів [PERSON] щомісячно до досягнення [PERSON], [INFO] трьох років, але не менше 50% прожиткового мінімуму громадян. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.01.2015 року уклала шлюб з відповідачем. У шлюбі в них народилася одна дитина: [PERSON], [INFO]. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, в сімї протягом останніх місяців постійно виникали різні непорозуміння, сварки. Протягом тривалого періоду вони не підтримують шлюбних відносин, в них різні погляди на життя, різні характери, шлюб між ними існує лише формально, примирення і подальше спільне проживання неможливе, оскільки відповідач має намір утворити іншу сімю. Крім того, зазначає, що відповідач ухиляється від свого обовязку щодо утримання їхньої дитини та не несе жодних витрат з її утримання. Також, вказує, що відповідач ухиляється і від її утримання, чим, на її переконання, порушує її права, передбачені ч.ч.2, 4 ст. 84 СК України. На підставі вказаного, враховуючи, що відповідач працює та отримує пенсію по інвалідності, просить задовольнити поданий нею позов. 12.10.2017 року суддею Козівського районного суду Тернопільської області у справі за вказаним позовом відкрито провадження та призначено судове засідання у такій (а.с.18). 14.03.2018 року на адресу суду надійшла заява від відповідача, у якій він просив «розгляд справи провести» без його участі, позов підтримує в повному обсязі та не має заперечень (а.с.20). 15.03.2018 року Козівським районним судом Тернопільської області постановлено відкласти судове засідання та повторно викликати учасників процесу (а.с.22). У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені нею позовні вимоги і просили розірвати шлюб між нею і відповідачем; стягнути з нього на її користь на утримання їхнього сина аліменти в розмірі ј частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з жовтня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача аліменти на її утримання, як матері [PERSON], [INFO] в розмірі ј частини всіх доходів [PERSON] щомісячно до досягнення [PERSON], [INFO] трьох років, але не менше 50% прожиткового мінімуму громадян. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, однак від нього найшла заява про здійснення розгляду справи у його відсутності (а.с.20). Відповідно до ч.6\~ст.263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам\~статті 206 цього Кодексу. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Згідно з ч.4\~ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши думку\~учасників справи, дослідивши подані ними документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 27.01.2015 року, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб, виданого Таурівською сільською радою Козівського району Тернопільської області 27.01.2015 року серії І-ИД №114826 (а.с.4). Від шлюбу у сторін є одна дитина, а саме: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ИД №229299 (а.с.5). Спільне життя між сторонами не склалося у звязку з несумісністю характерів, шлюбні відносини між ними фактично припинені, примирення неможливе і кожен з них живе своїм особистим життям, що згідно ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає додатковому доказуванню, оскільки визнається сторонами. За таких обставин, суд вважає, що позовна вимога про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхньої дитини. При цьому, на підставі ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, задовольняючи позов в цій частині, суд вважає за необхідне покласти на відповідача судові витрати, понесені позивачем при поданні позовної заяви та заявленні позовної вимоги про розірвання шлюбу. Крім того, відповідно до\~ст.180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1, 2, 3 ст.181 СК України\~встановлено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з\~ч.2\~ст.182\~СК України\~розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини.\~Мінімальний гарантований\~розмір аліментів\~на одну\~дитину не\~може бути\~меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відтак, оскільки сторонами визнається необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON], [INFO] і відповідач визнав відповідну позовну вимогу, суд дійшов до висновку, на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України, що такі обставини не підлягають додатковому доказуванню, а відтак і в цій частині позов слід задовольнити. Відповідно до\~ст.430 ЦПК України\~слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за 1 місяць. Крім цього, оскільки позивач при зверненні до суду із цим позовом в частині позовних вимог про стягнення аліментів на дитину звільнена від сплати судового збору, враховуючи вимоги\~ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 640,00 грн. судового збору за цю позовну вимогу. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача, як матері дитини в розмірі ј частини всіх видів заробітку [PERSON] щомісячно до досягнення дитиною трьох років, але не менше «50% суми прожиткового мінімуму доходів громадян», суд вважає за необхідне вказати на наступне. Відповідно до ч.2 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частиною 6 цієї ж статті встановлено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Як вбачається із свідоцтва про народження [PERSON] дитини сторін, останній народився 21.09.2015 року. Таким чином, враховуючи норму ч.2 ст.84 СК України, позивач мала право на утримання від відповідача з 21.09.2015 року до 21.09.2018 року включно, адже 21.09.2018 року [PERSON] досяг трирічного віку. Отже, станом на момент ухвалення цього рішення у позивача відсутнє право на утримання її відповідачем, у звязку з тим, що їхній син досягнув трирічного віку, а відтак в задоволенні відповідної позовної вимоги слід відмовити, незважаючи на визнання відповідачем позову вцілому, оскільки відсутні правові підстави для задоволення такої позовної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial