Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про виселення. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 жовтня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори, він є власником житлового будинку по вул. Надрічна, 7-а в с. Підлісся Тисменицького району Івано-Франківської області. В житловому будинку за даною адресою зі згоди колишнього власника, їхньої мами [PERSON], яка померла 12.08.2012 року, проживає відповідач. Договір найму житлового приміщення між ним та відповідачем не укладався. Фактичне проживання останнього у житловому будинку порушує його права, як власника. Також на даний час відповідачем продаються будівельні матеріали, які є у його власності та знаходяться на подвір»ї його власного будинку, а виручені кошти витрачаються на власні потреби. 25 грудня 2014 року ним, через приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу, було передано відповідачу заяву з пропозицією добровільно виселитися з належного йому будинку протягом трьох місяців з дня одержання цієї заяви, в добровільному порядку. Проте, до вказаної дати останній не звільнив даний будинок та в добровільному порядку виселятись відмовляється, у звязку з чим вимушений звернутися до суду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його зщадоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та суду пояснила, відповідач жодним чином не чинить перешкоди у користуванні житловим будинком позивача. Крім того, останній не надав суду доказів того, що останній розкрадає будівельні матеріали. Просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 жовтня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори, позивач є власником житлового будинку по вул. Надрічна, 7-а в с. Підлісся Тисменицького району Івано-Франківської області. В даному будинку проживає відповідач зі згоди попереднього власника, що підтверджується довідкою Підліської сільської ради № 906 від 09.10.2013 року. Договір найму житлового приміщення між позивачем та відповідачем не укладався. 25 грудня 2014 року позивачем, через приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу, було передано відповідачу заяву з пропозицією добровільно виселитися з належного йому будинку протягом трьох місяців з дня одержання цієї заяви, в добровільному порядку. Проте, до вказаної дати останній не звільнив даний будинок та в добровільному порядку виселятись відмовляється.ю (а.с.108-111). Фактичне проживання відповідача у житловому будинку порушує права позивача, як власника. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених\~ законом. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними і обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України,

Outcome: approved