Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Позивач звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказала, що 04.12.2013 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, скасування права власності та поновлення державної реєстрації права власності, яким було частково задоволено позовні вимоги позивача та було визнано недійсним договір дарування квартири № 59 в буд. ЗД на ж/м Комунар у м. Дніпро. Оскільки укладений договір дарування відповідає загальним підставам дійсності правочинів та, як вбачається з договору дарування, сторони при укладені правочину діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених, нижче, діяли без впливу обману [PERSON] не погодилася із зазначеним рішенням та подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, а згодом і касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області. Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано. Справу було передано на новий розгляд до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. 24.12.2014 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було поновлено права [PERSON] як власника спірної квартири № 59 в буд. №ЗД на ж/м Комунар у м. Дніпро. Проте, зясувалося, що в період розгляду справи у Вищому спеціалізованому суді з розгляду цивільних і кримінальних справ [PERSON] продав належну позивачу квартиру [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 08.05.2014 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] [PERSON] достовірно знаючи, що остаточно не вирішено спір за його позовом терміново вчинив спірний правочин. Договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки особа, яка виступила продавцем по договору не являється власником квартири та не мала повноважень відчужувати квартиру. Позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 59 в буд. ЗД на ж/м Комунар у м. Дніпро, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 08.05.2014 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON]; визнати за позивачкою право власності на квартиру № 59 в буд. ЗД на ж/м Комунар у м. Дніпро. Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Від представника відповідача [PERSON] надійшла письмова заява з проханням перенести судове засідання на іншу дату, у звязку зі змінами в законодавстві, зокрема ЦПК України для ретельнішого ознайомлення з законодавством. При цьому, а ні представник, а ні відповідач в судове засідання не зявилися, суд вважає неповажною причину неявки в судове засідання та вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та її представника. Співвідповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день і час проведення слухання справи сповіщався належним чином, про причини неявки не повідомив, письмових заяв не надходило. Третя особа у судове засідання не зявилася, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції\~Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. №2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017р. (далі\~ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що 19 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] (на даний час «Фефелова») [PERSON] укладено договір дарування квартири, згідно якого [PERSON] подарував належну йому квартиру № 59 в буд. ЗД на ж/м Комунар у м. Дніпро [PERSON] Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 3936 (а.с.18). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності [PERSON] (на даний час «Фефелова») [PERSON] на спірну квартиру зареєстровано 19 жовтня 2009 року в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (а.с.19). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року, позов [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та поновлення державної реєстрації права власностізадоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири № 59 в буд. ЗД на ж/м Комунар у м. Дніпро, укладений 19 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.23-25). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], треті особи: реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та поновлення державної реєстрації права власності відмовлено. Ухвалою від 27 жовтня 2014 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту на квартиру № 59 в буд. ЗД на ж/м Комунар у м. Дніпро. Згідно ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що 08 травня 2014 року між сторонами [PERSON] та [PERSON]було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 877, згідно якого [PERSON] продав квартиру № 59 в буд. №ЗД на ж/м Комунар у м. Дніпро [PERSON], вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] (а.с.20-22). У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до положень ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає, а інша сторона (покупець) зобов'язується прийняти майно (товар) та сплатити за нього гроші. Відповідно до ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку /квартири/ або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. На правову підставу визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного\~ 08 травня 2014 року між\~[PERSON] та [PERSON], позивач посилається на ст. ст. 229, 230 ЦК України. При цьому, позивач зазначає, що спірний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки особа, яка виступила продавцем по договору, тобто [PERSON] не являється власником квартири та не мав повноважень відчужувати квартиру. Разом з тим, з цим твердженням погодитися не можна за нижченаведених підстав. Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В Постанові Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним, визначено, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. З аналізу вищезазначених норм випливає, що заявлені вимоги про визнання правочину недійсним можуть бути задоволені при доведенні фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Однак, у судовому засіданні представник позивача не зміг навести ні одну з цих умов, не довів, що спірний договір купівлі-продажу від 08.05.2014 року був укладений під впливом обману. Крім того, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Оскільки вимоги про визнання правочину недійсними можуть заявлятись сторонами правочину, то позивачу який не є стороною правочину слід довести, які саме його законні інтереси було порушено вчиненням спірного правочину. Як зазначено вище, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року, яким визнано недійсним договір дарування квартири № 59 в буд. ЗД на ж/м Комунар у м. Дніпро, укладений 19 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно вимог ЦПК України ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, тобто на день укладання спірного договору купівлі-продажу від 08.05.2014 року [PERSON] був власником спірної квартири та на законних підставах її відчужив. Жодних заходів забезпечення позову, у вказаний період здійснено не було, а лише після укладання спірного договору купівлі-продажу ухвалою суду від 27 жовтня 2014 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту на квартиру № 59 в буд. ЗД на ж/м Комунар у м. Дніпро. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу не мав повноважень відчужувати квартиру суду не надано, а судом не встановлено, а навпаки в судовому засіданні встановлено, що вказана угода укладена згідно діючого законодавства та визнавати її недійсною у суду немає жодних законних підстав. Суд не може визнати договір купівлі продажу квартири № 59 в буд. ЗД на ж/м Комунар у м. Дніпро від 08.05.2014 року, укладений між\~ [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON]недійсним \~з тих підстав, на які посилається [PERSON] Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що немає законних підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, оскільки судом встановлено, що договір на момент його укладання відповідав вимогам діючого законодавства України, відповідав волевиявленню сторін та був спрямований на виникнення правовідносин, у звязку з чим заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.141 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed