Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просить припинити право власності [PERSON] на частку у спільному майні, а саме: на 16/100 частин квартири [ADDRESS] ; виплатити [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 59808,0 гривень, які будуть внесені на депозитний рахунок суду; визнати за [PERSON] право власності на 16/100 частин квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що нею разом із відповідачем придбано у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2013 року, позивачу належить 84/100 частин квартири, в той же час відповідачу [PERSON] належить 16/100 частин квартири. Відповідач у вказаній квартирі не проживає та має у власності інше житло. Оскільки частка відповідача у вказаній квартирі є незначною, виділення такої частки у натурі неможливо. Квартира є однокімнатною, а тому спільне володіння та користування нею не допускається. Припинення права власності відповідача не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки вона у спірній квартирі ніколи не проживала. Визначена вартість 16/100 частин квартири відповідає дійсній ринковій вартості квартири, а тому компенсація на користь відповідача вартості спірної частки у вказаній квартирі визначена відповідно до встановлених вимог закону. Враховуючи наведене та наявність обставин, визначених ст.365 ЦК України щодо припинення права особи на частку у спільному майні, просить позов задовольнити у повному обсязі. Справа поступила до суду 20 березня 2019 року. Ухвалою суду від 22 березня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 22 березня 2019 року про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав наведених вище. Додатково зазначив, що спірна квартира є спільною частковою власністю сторін. В цілому квартира є однокімнатною та неподільною. Позивач та відповідач у вказаній квартирі не проживають. За результатами оцінки майна загальна вартість квартири становить 373800,0 гривень, а тому відповідно вартість частки, яка належить відповідачу, становить - 59808,0 гривень. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечили. Вважають, що у задоволенні позову слід відмовити з тих підстав, що у квартирі зареєстрована дитина-інвалід, яка важко адаптується до зміни побутових умов проживання. Дитина відвідує за зареєстрованим місцем проживання школу, а тому припинення права власності відповідача на належну їй частку, призведе до негативних наслідків нормального розвитку дитини. У зв`язку з цим, просять відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2013 року, [PERSON] (84/100 часток) та [PERSON] (16/100 часток) прийняли у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.14-15). Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 7395916 (а.с.13), 31 липня 2013 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. зареєструвала за позивачем [PERSON] право власності на 84/100 частин квартири [ADDRESS] . Квартира в цілому складається з однієї кімнати та кухні. Відповідно до постанови Верховного Суду України у справі № 6-4цс14 від 19 лютого 2014 року, суд зазначає, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Згідно зі ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1-4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,що позивачу та відповідачу належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Спірна квартира є неподільною, оскільки фактично житлова квартира не має ізольованих часток, допоміжні приміщення (коридор, кухня, ванна, санвузол) знаходяться в загальному користуванні та припинення права власності не завдасть істотної шкоди відповідачу. Крім цього, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої ЛКП «Господар» № 2255 від 07 березня 2019 року (а.с.10), у квартирі [ADDRESS] зареєстровані двоє осіб: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Квартира складається з однією кімнати, площею 12,0 кв.м., а загальна площа становить 23,30 кв.м. Відповідач частково заперечуючи позовні вимоги покликається на те, що у квартирі проживає неповнолітня дитина, яка є інвалідом, а тому припинення право власності на належну їй частку неможливо. В той же час, [PERSON] не представила суду жодних доказів на підтвердження викладених нею обставин, на які вона посилається у своїх запереченнях. Крім цього, слід зазначити, що при вирішенні даного спору жодним чином не порушуються права інших осіб, які проживають у квартирі, оскільки не ставиться питання про їх виселення. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток (ч.1 ст.176 СК України). Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] є онуком відповідача. При цьому, у спірній квартирі зареєстрована лише мати дитини [PERSON] , а батько не зареєстрований. Оскільки в справі, що розглядається, відповідач - співвласник спірної квартири згідно із законом не несе безпосереднього обов`язку із забезпечення малолітнього [PERSON] житлом, а тому, припинення права власності відповідача на частку у квартирі жодним чином не порушить прав дитини. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Згідно даних звіту про оцінку нерухомого майна, проведеного ФОП [PERSON] (а.с.17-21), а саме: об`єкт оцінки 1-кімнатна житлова квартира загальною площею 23,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість об`єкта становить 373800,0 гривень, в тому числі ринкова вартість 16/100 об`єкта оцінки становить 59808,0 гривень. Як вбачається із квитанції № 1 від 31 травня 2019 року (а.с.48), позивачем [PERSON] внесено на депозитний рахунок суду (отримувач: Територіальне управління державної судової адміністрації у Львівській області) грошову компенсацію у розмірі 59808,0 гривень. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що реалізація права позивача щодо виплати компенсації належної відповідачу частки у спірному майні жодним чином не порушить прав відповідача та відповідатиме інтересам співвласників спірного майна, а тому позовні вимоги про виплату грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на цю частку підлягають задоволенню. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 1152,60 гривень судового збору.

Outcome: approved