Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на будинковолодіння за адресою [ADDRESS]. Оскільки, позивач являється спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], тому вона звернулась до нотаріальної контори для оформлення права власності на спадкове майно після смерті матері. Було відкрито спадкову справу, проте оформлення спадщини так і не відбулося. В спадковому будинку зареєстрований також брат позивачки, який не подав заяви про прийняття спадщини або відмову від неї. Позивач проживає у будинку по [ADDRESS], оскільки їй належить Ѕ частина даного будинку. Друга половина будинку належить її сестрі - відповідачці по справі [PERSON] В січні 2017р. [PERSON] подала позов до суду про те, що вона претендує на 1/3 частину від Ѕ частини будинку, в якій проживає позивач. В процесі розгляду справи позивачу стало відомо, що сестра має договір дарування, на який посилається як на доказ в суді. Коли [PERSON] отримала копію позовної заяви та додані до неї документи, тоді вона реально змогла ознайомитись із вказаним договором. До того часу вона не знала точно який документ залишив батько сестрі, так як усно батьки поділили хату навпіл між ними, а братові виділили окреме житлове приміщення. Позивач зазначає, що батько не міг дати такий договір дарування сестрі. Також батько дарував сестрі майно під впливом тяжких обставин (хвороба матері, яка перенесла геморагічний інсульт і не могла себе обслуговувати), батько не мав змоги її доглядати, бо теж був нездоровий (мав пахову грижу). Оспорюваний договір дарування позивач вважає незаконним та безпідставним з наступних мотивів. По-перше: договір датований першим липнем червнем 1997 року, що дає підстави сумніватися в його дійсності; по-друге: не правильно вказана адреса проживання [PERSON] Батько проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. По-третє: в абзаці №3 виправлено розмір площі житлового будинку, що є недопустимим при складанні такого договору. По-четверте: зі змісту вказаного договору вбачається, що [PERSON] прийняла у дар 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. А на зворотній стороні свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.06.1997 року [PERSON] нотаріусом засвідчено факт дарування 1/2 будинку з посиланням на договір дарування від 01.07.1997 року №1-Д-516, тобто оспорюваний договір, але цей договір має №1-Д-517 (тобто один документ має два номери). По-п'яте: в частині посвідчення договору державним нотаріусом засвідчується, що особу сторін встановлено, їх дієздатність , а також належність громадянину [PERSON] відчужуваного будинку №41 перевірено. Батьком позивачки є [PERSON] і тому його особу не встановлено, дієздатність не перевірено і відчужуваний будинок належав на праві власності її батькові [PERSON], а не [PERSON], як вказано в договорі. Нотаріус порушив Порядок вчинення нотаріальних дій, який затверджено наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012р. за №296/5. Відповідно до ст.233 ЦК України договір дарування, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнано судом недійсним. Згідно із ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи всі вищенаведені обставини, позивач вважає вказаний договір недійсним. Тому позивач змушена звернутися до суду та просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частини домоволодіння по [ADDRESS] від першого липня червня 1997 року № 1-Д-517, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений нотаріусом державної нотаріальної контори в м. Калуші, вул. Л.Українки, 14. Представник відповідача подав до суду відзив на позов (а.с. 30-31), відповідно до якого вважає позов безпідставним. Просить врахувати, що позивачкою голослівно доводяться обставини наявності у її власності 1/2 частини будинку по [ADDRESS]. Будь-яких доказів наявності у її власності цього майна немає і ніколи не існувало. Бажане для себе позивачка видає за дійсне. Позивачкою взагалі не доведено своїх прав на спадкування. Також представник відповідача вказує, що жодних покликань у заявленому позові на ті обставини, яким чином договір дарування 1/2 частини будинку по [ADDRESS], який укладений між [PERSON] та відповідачкою, порушує права позивачки - не зазначено. Фактично самого бажання позивачки визнати договір дарування недійсним є недостатньо для звернення до суду із позовом. Також як вбачається із договору дарування від 0107.1997 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-Д-517, вік укладений між [PERSON] та [PERSON] За життя [PERSON] укладений ним договір дарування не оспорював, не ставив під сумнів. А тому позивач взагалі не має жодних прав звертатися до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування. Крім того позивач просить визнати недійсним договір дарування з декількох підстав, які існували одночасно: помилка, обман, вплив тяжких обставин. А також позивач вказує на порушення ст.203 ЦК України. Однак жодних доказів існування хоча б одної із вказаних обставин - позивачкою не надано. Представник відповідача наголосив, що договір дарування є укладеним, незважаючи на всі незначні і несуттєві помилки, які нотаріус зробив при його посвідченні. Також представник відповідача просить врахувати, що на даний час Калуським міськрайонним судом розглядається справа за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, яким є 1/2 частина домоволодіння по [ADDRESS] та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, яким є також 1/2 частина домоволодіння по [ADDRESS]. Розгляд даної справи триває з грудня 2016р. [PERSON] та [PERSON] не заперечувати про існування у [PERSON] права на 1/3 частку від складу спадщини. Неодноразово вони намагалися добровільно вирішити спір із [PERSON] Фактично [PERSON] ще з грудня 2016р. знала про договір дарування. [PERSON] з початку 2017р. мала копію договору дарування, проте тільки тепер заявила завідомо безпідставний позов і лише для того, щоб затягнути розгляд іншої справи - про визнання права власності на спадкове майно. Тому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених у позові. Вказали, що просять визнати договір недійсним саме на підставі ст. 215 ЦК України, у зв'язку із численними недоліками, які були допущені під час оформлення договору. Так, у договорі неправильно вказано місце проживання батька позивачки, дата укладення договору, допущена помилка у площі домоволодіння (виправлення зроблене вручну). Також нотаріусом не було встановлено особу дарувальника, є розбіжності в номері запису в реєстрі. Такі недоліки є суттєвими і тягнуть недійсність договору. Водночас позивач визнала, що її батько [PERSON] ще за життя знав про договір дарування. Зокрема, в 1997 році висловлював претензії до відповідачки з приводу даного договору. [PERSON] помер в 2000 році. Позивач про договір дарування дізналася 21.01.2017 року. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, наведених у відзиві. Просить врахувати, що позивач сама в тексті позовної заяви визнає, що батько [PERSON] мав намір 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS] віддати відповідачці. Тобто волевиявлення [PERSON] на здійснення відчуження 1/2 частини будинку на користь відповідачки було вільним, відповідало його внутрішній волі. Позов є безпідставним, а тому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити та стягнути із позивача на користь відповідача витрати за надання правничої допомоги. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.7). У тексті договору вказано, що даний договір укладено першого липня червня 1997 року. Водночас на зворотній стороні договору зазначено, що договір дарування посвідчено державним нотаріусом Калуської міської державної нотаріальної контори 01.07.1997 року (а.с.7 зворот). Також у тексті договору зроблено виправлення, а саме виправлено розмір площі житлового будинку. При цьому виправлення застережено підписом державного нотаріуса і засвідчено печаткою. В частині посвідчення договору державним нотаріусом засвідчується, що особу сторін встановлено, їх дієздатність перевірено, а також вказано, що «належність громадянину [PERSON] відчужуваного будинку №(41) перевірено», хоча відчужувачем будинку був [PERSON] Також у вказаному договорі дарування зазначено, що він зареєстрований в реєстрі за №1-Д-517 (а.с.7), а на зворотній стороні свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.06.1997 року нотаріусом засвідчено факт дарування 1/2 частини будинку з посиланням на договір дарування від 01.07.1997 року №1-Д-516 (а.с. 6 зворот). Тобто наявні розбіжності у реєстраційному номері вказаного договору. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені вимоги, оскільки оспорюваний договір дарування укладено в 1997 році, в даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб'єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв'язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувальника. Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР). Положеннями статей 42, 43, 44 ЦК Української РСР визначалося, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній); письмові угоди повинні укладатись в письмовій формі; у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (стаття 45 ЦК Української РСР). Стаття 47 ЦК Української РСР визначала, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Водночас із реєстраційного напису вбачається, що після укладення договору дарування спірний договір був зареєстрований 16.07.1997 року в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації, реєстрова книга № 9, реєстровий номер 1253 (а.с. 7 зворот). Тобто за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS]. Отже, відбулася державна реєстрація цього договору відповідним органом, а обдаровуваний за договором дарування прийняла дарунок. Таким чином, договір дарування було виконано, шляхом реєстрації за [PERSON] права власності на 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS]. Позивачем визнається, що дарувальник [PERSON] знав про існування спірного договору дарування. Проте [PERSON] не оспорював даний договір, ним не було пред'явлено відповідного позову про визнання договору недійсним. Крім того, в тексті позовної заяви позивач зазначає «… я не знала точно який документ залишив мій батько сестрі, так як усно батьки поділили хату навпіл між нами…». Вказане свідчить, що позивачу було відомо про волю батька [PERSON] залишити 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS] відповідачу [PERSON] Те, що, як вказувалося вище, державним нотаріусом при посвідченні оспорюваного договору дарування було допущено ряд неточностей, по суті механічних описок не впливає на дійсність договору. Оскільки в момент нотаріального посвідчення договору дарування волевиявлення дарувальника [PERSON] було вільним, відповідало його волі, що підтверджується його підписом в договорі дарування, а також плином часу. Зокрема, позивачем не ставиться під сумнів, що на спірному договорі дарування міститься підпис саме [PERSON], а не іншої особи. Окрім того відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Тобто, на підставі аналізу вищезазначеного, із позовом про визнання недійсним правочину може звернутися не будь-яка особа, а лише особа, права якої порушено. Водночас позивач, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, не надала суду жодних доказів того, що спірним договором дарування були порушені, невизнані або оспорені її права. Також відсутні докази того, що власник домоволодіння [PERSON] за життя не був освідомленим про укладення даного договору та оспорював його. Твердження позивача про те, що оспорюваний договір дарування, укладений в 1997 році, порушив права [PERSON], є лише припущеннями позивача, однак відповідно до ст. 81 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідачем заявлено вимогу про стягнення із позивача 8400,00 грн. витрат на правничу допомогу та додано розрахунок-перелік послуг, які надані (надаватимуться) адвокатом (а.с.43). При цьому у такий перелік включено послугу «авансування представництва інтересів клієнта в суді». З протоколів судових засідань вбачається, що представник відповідача брав участь у судових засіданнях 14.11.2018 року - 22 хвилини (а.с.50-52), 04.12.2018 року - 3 хвилини (а.с.53), 06.02.2019 року - 51 хвилина (а.с.59-60). Отже, загалом адвокатом на представництво інтересів відповідача витрачено 76 хвилин. Враховуючи, що адвокатом визначено, що ставка за годину становить 600 грн., обґрунтованими є вимоги відповідача про стягнення із позивача 760,00 грн. витрат за надання правничої допомоги за здійснення представництва в суді. Також суд звертає увагу, що адвокатом вказано, що на ознайомлення із матеріалами справи, опрацювання зібраних документів, вивчення судової практики, аналіз норм права, формування правової позиції, готування відзиву на позов ним було витрачено 8 год. Проте, зважаючи, що дана категорія справ не є надто складною, враховуючи обсяг складеного відзиву, викликає сумнів обґрунтованість вимог про вартість наданої послуги в розмірі 4800,00 грн. Суд вважає, що вимоги відповідача в цій частині є завищеними та визнає обґрунтованими вимоги за оплату вказаної послуги на суму 1200 грн. З урахуванням наведеного, суд вважає, що з позивача на користь відповідача слід стягнути 1960,00 грн. (1200,00 грн. + 760,00 грн.) витрат за надання правничої допомоги. На підставі викладеного, ст.5 ЦК України, ст.ст. 42, 43, 44, 47, 48, 243 ЦК України,

Outcome: dismissed