Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів та просила визнати рішення №922/922 від 18.12.2008 року недійсним в частині затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки та передачі у приватну власність громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,0838 га (кадастровий номер [NUMBER]) для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0838 га (кадастровий номер [NUMBER]) за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом КМНО Футуйма В.Б. від 31.08.2016 року на ім'я [PERSON] Скасувати запис №31207072 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,0838 га (кадастровий номер [NUMBER]) за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 855988780000), яке було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.08.2016 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона разом зі своєю родиною проживає у [ADDRESS]. Земельна ділянка площею 0,08 га, що обліковується за адресою: [ADDRESS] на якій розташований житловий будинок була надана позивачу у користування її родині ще у 80-х роках на підставі наказу №288. Друга земельна ділянка площею 0,08 га, яка розташована поряд з будинком за вищевказаною адресою була надана позивачу на підставі наказу №241 від 06.08.1988 року під городництво. Зазначена земельна ділянка використовувалась за призначенням та позивачем належно сплачувались податки. Однак, наразі позивачу стало відомо, що земельна ділянка яка була передана їй у користування була передана іншому громадянину [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку зі зміною адреси на [ADDRESS], згідно рішення КМР ІІ сесії ІV скликання за підписом голови [PERSON]. Вважає такі дії КМР щодо передання у власність [PERSON] земельної ділянки, яка була у користуванні позивача, протиправними. Протиправність прийнятого КМР рішення підтверджується тим, що проект відведення земельної ділянки по [ADDRESS] не погоджувався з органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органом, органами архітектури і охорони культурної спадщини, хоча, таке погодження є обов'язковим. Також, відповідач [PERSON] не погоджував з позивачем, суміжними землекористувачами, межі вказаної земельної ділянки під час її формування та не вносив межі вказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості). В подальшому, з метою покриття протиправних дій та недопущення поновлення законних прав позивача, було декілька разів відчужено вказану земельну ділянку спочатку [PERSON], який у свою чергу відчужив [PERSON] Таким чином, враховуючи викладене позивач вважає, що дії відповідача КМР стосовно прийняття рішення №922/922 від 18.12.2008 року про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 0,0838 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] і передачі її у приватну власність [PERSON] є протиправними, а тому вказане рішення порушує права позивача. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 30.10.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 30.10.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 30.10.2018 року задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову. 28.11.2018 року від приватного нотаріуса КМНО Футуйми В.Б. надійшла копія договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0838 га, кадастровий номер [NUMBER], посвідченого приватним нотаріусом КМНО Футуймою В.Б. 31.08.2016 року за реєстровим №952 та копії документів на підставі яких було здійснено нотаріальне посвідчення зазначеного договору. 06.12.2018 року від представника відповідача КМР надійшов відзив в якому представник заперечувала проти задоволення позову посилаючись на те, що рішення КМР від 18.12.2008 року за №922/922 прийнято у відповідності до наданих Раді повноважень та у відповідності до вимог законодавства, що діяло на момент прийняття зазначеного рішення. Також, представник просила застосувати строк позовної давності. 19.12.2018 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що позивачем не надано жодного доказу, що вона є власником спірної земельної ділянки. Позивач стверджує, що земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] належать їй на праві власності. В обґрунтування цього позивач посилається на наказ №288 від 16.09.1988 року, наказ №241 від 06.08.1988 року по совхозу «Совки» Києво-Святошинського АПО Соф. Борщагівка та заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13.12.2012 року. Заочним рішенням, зокрема встановлено, що згідно наказу №288 від 16.09.1988 року та наказу №241 від 06.08.1988 року по совхозу «Совки» Києво-Святошинського АПО Соф. Борщагівка, працівниці поштового відділення [PERSON] виділено під забудову земельну ділянку в [ADDRESS]. В державному земельному кадастрі згідно чергового плану від 09.04.2010 року земельна ділянка за кадастровим [NUMBER], яка розташована на [ADDRESS] закріплена за землекористувачем [PERSON] Тобто, судом встановлено, що обидва накази стосуються однієї і тієї ж земельної ділянки по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER]. До того ж, з витягу з бази даних міського земельного кадастру від 10.10.2017 року земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS] має площу 1279 кв.м., що значно більше ніж виділялось, що підтверджується довідкою №57/09-68 від 08.09.2016 року органу самоуправління населення «Комітет мікрорайону «Жуляни» м. Києва та актом обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] від 08.09.2016 року, які були надані в якості доказів позивачем та знаходяться в матеріалах справи. Отже, позивачем не надано доказів, що вона є власником спірної земельної ділянки або зверталась до 01.08.2008 року до відповідного державного органу, щодо переоформлення земельної ділянки. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. 19.12.2018 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та 20.12.2018 року надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 28.12.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 28.12.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. Від інших учасників справи у встановлений ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 30.10.2018 року строк відзивів та пояснень не надійшло. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 18.12.2008 року Київською міською радою прийнято рішення №922/922 «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва». Згідно цього рішення 975 громадянам передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та у Голосіївському районах міста Києва та 315 громадянам для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському районі м. Києва. Пунктом 797 зазначеного рішення КМР [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0838 га (кадастровий номер [NUMBER]) за адресою [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На виконання вищевказаного рішення [PERSON] відповідно до п. 9 ст. 118 та ст. 125, 126 ЗК України, а також наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43 (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) було видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Позивач вважає, що дії відповідача КМР стосовно прийняття рішення №922/922 від 18.12.2008 року в частині затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 0,0838 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] і передачі її у приватну власність [PERSON] є протиправними, а рішення таким, що порушує права позивача, на що слід зазначити наступне. Згідно ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють державна влада та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями ст. 9 ЗК України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що Київська міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно до вимог та в порядку, передбаченому ЗК України. На момент виникнення спірних правовідносин статтею 118 ЗК України передбачалось, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд до відповідних місцевих державних адміністрацій або органу місцевого самоврядування. Регламент розгляду питань щодо набуття та реалізації права користування землею в м. Києві затверджено рішенням Київської міської ради від 15.07.2004 року №457/1867 «Про врегулювання процедури передачі в користування земельних ділянок в м. Києві». Статтею 9 цього Регламенту передбачено, що підставою для розроблення документації із землеустрою є згода Київського міського голови або заступника міського голови - секретаря Київради та технічне завдання на розробку відповідної документації із землеустрою, погоджене із Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА). Особи, які отримали відповідно до цього Регламенту згоду на розроблення документації із землеустрою, мають право звертатись із відповідним замовленням до землевпорядних організацій. Умови і терміни розроблення документації із землеустрою визначаються договором, укладеним між замовником і виконавцем цих робіт (землевпорядною організацією). За змістом статті 10 зазначеного Регламенту погоджена документація із землеустрою разом із супроводжувальним листом подається землевпорядною організацією до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради для розгляду, підготовки проекту рішення Київської міської ради та його передачі до Київської міської ради для прийняття відповідного рішення в порядку, визначеному розділом 4 цього Регламенту. Процедура передачі громадянам безоплатно у власність або надання в оренду ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва, індивідуального дачного та гаражного будівництва врегульована Розділом 7 Порядку. Відповідно до цього Розділу громадянин, що виявив бажання одержати земельну ділянку в межах м. Києва для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд, індивідуального гаражного та дачного будівництва чи ведення садівництва, подає заяву до КМР. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування земельної ділянки, мета її використання і склад сім'ї (якщо ділянка передбачається для житлового будівництва). Управління земельних ресурсів узагальнює подані матеріали і готує запити до Головкиївархітектури, Державного управління екології та природних ресурсів в м. Києві, міської санітарно-епідеміологічної станції із зазначенням умов та обмежень використання земельних ділянок, які мають міститись у висновках. В місячний термін з дня отримання запитів Головкиївархітектура, Державне управління екології та природних ресурсів в м. Києві, міська санітарно-епідеміологічна станція подають до управління земельних ресурсів висновки щодо відведення земельної ділянки відповідно до своєї компетенції із зазначенням умов та обмежень використання землі відповідно до ст. 111 ЗК України та інших нормативно-правових актів, при цьому розгляд запитів здійснюється всіма переліченими органами одночасно. Розробку проектів відведення земельних ділянок і перенесення їх меж в натуру (на місцевість) здійснюють відповідно до технічних умов управління земельних ресурсів землевпорядні організації, які мають відповідні ліцензії. Розробка проекту відведення земельної ділянки та перенесення її меж в натуру (на місцевість) здійснюється після укладання громадянином відповідних договорів із землевпорядними організаціями. Умови та строки розробки проектів відведення земельних ділянок та перенесення їх меж в натуру (на місцевість) визначаються договорами, укладеними громадянином з виконавцем робіт. Складений проект відведення земельної ділянки землевпорядна організація подає до управління земельних ресурсів. Управління розглядає подані матеріали і готує проект рішення КМР про затвердження проекту відведення та передачу у власність або в оренду земельної ділянки. Після прийняття рішення КМР про передачу земельної ділянки у власність чи в оренду здійснюється перенесення її меж у натуру (на місцевість) та виготовлення документа, що посвідчує право користування землею або право власності на землю. Матеріали справи не містять доказів, які вказували б на те, що КМР при прийнятті рішення №922/922 від 18.12.2008 року діяла в порушення вимог чинного законодавства, а тому суд не вбачає порушень прав позивача зі сторони Київської міської ради. Рішення Київської міської ради від 18.12.2008 року №922/922 прийнято у відповідності до наданих Київській міській раді повноважень та у відповідності до вимог законодавства, що діяло на момент прийняття зазначеного рішення. Позивач в обґрунтування своїх вимог також посилалась на те, що земельні ділянки по [ADDRESS] та по [ADDRESS] належать їй на підставі наказу №288 від 16.09.1988 року, наказу №241 від 06.08.1988 року по совхозу «Совки» Києво-Святошинського АПО Соф. Борщагівка та на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13.12.2012 року, на що слід зазначити наступне. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13.12.2012 року встановлено, що згідно наказу №288 від 16.09.1988 року та наказу №241 від 06.08.1988 року по совхозу «Совки» Києво-Святошинського АПО Соф. Борщагівка, працівниці поштового відділення [PERSON] виділено під забудову земельну ділянку в [ADDRESS]. В державному земельному кадастрі згідно чергового плану від 09.04.2010 року земельна ділянка за кадастровим [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS] закріплена за землекористувачем [PERSON] Тобто, судом встановлено, що обидва накази №288 від 16.09.1988 року та №241 від 06.08.1988 року стосуються однієї і тієї ж земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER]. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, як вбачається з витягу з бази даних міського земельного кадастру від 10.10.2017 року, земельна ділянка за кадастровим [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS] має площу 1279 кв.м., що значно більше ніж виділялось, що підтверджується довідкою №57/09-68 від 08.09.2016 року органу самоуправління населення «Комітет мікрорайону «Жуляни» м. Києва та актом обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] від 08.09.2016 року. Щодо права власності на земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], позивачем не надано жодного доказу, що вона є власником або орендарем цієї земельної ділянки, з огляду на наступне. Розпорядження землями комунальної власності, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування, згідно до ст. 9 Земельного (ЗК) України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу. Відповідно до ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Згідно до вимог ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, відповідно до положень ст. 125 ЗК України.. Оформлення ж права власності, користування земельною ділянкою, відповідно до ст. 126 ЗК України, здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до ч. 2 статті 92 ЗК України передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Зважаючи на такі вимоги Земельного кодексу України доказом володіння чи користування земельною ділянкою є відповідний державний акт на право власності на землю (виданий до 01.01.2013 р.), витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації права власності/права користування відповідною земельною ділянкою. З огляду на викладене, підстав стверджувати, що до позивача перейшло право користування спірною земельною ділянкою не встановлено, оскільки [PERSON] не було у встановленому порядку оформлені документи на користування цією земельною ділянкою. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довела тих обставин, на які вона посилалась як на підставу для задоволення позову, а тому у задоволенні вимог про визнання рішення №922/922 від 18.12.2008 року недійсним в частині затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки та передачі у приватну власність громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,0838 га (кадастровий номер [NUMBER]) для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] слід відмовити. Суд прийшовши до висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання рішення №922/922 від 18.12.2008 року недійсним вважає за доцільне відмовити і у задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0838, га (кадастровий номер [NUMBER]) за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом КМНО Футуйма В.Б. від 31.08.2016 року на ім'я [PERSON] та скасування запису №31207072 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на зазначену земельну ділянку оскільки вони є похідними від задоволення першої вимоги. Ще однією підставою для відмови в задоволенні позову є пропуск строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про що було заявлено представником відповідача КМР. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З позову вбачається, що позивач звернулась до суду у жовтні 2018 року (29.10.2018 року), тоді як оскаржуване рішення КМР було прийнято 18.12.2008 року, тобто позивач пропустила трирічний строк звернення до суду за захистом свого права, що є ще однією підставою для відмови у позові. Обставин чи підстав, які б свідчили про поважність причини пропуску строку для звернення до суду позивачем не зазначено та не надано. Згідно ч.ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Outcome: dismissed