Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.12.2019 року об 11-10 год. в м. Рубіжному Луганської області на перехресті вул. Миру та вул. Будівельників відповідач, рухаючись на автомобілі «Ford Esсort», реєстраційний номер [NUMBER] скоїв зіткнення з належним їй автомобілем «KIA SPORTAGE», реєстраційний номер [NUMBER] в наслідок чого її авто отримало механічні пошкодження. Сторонами складено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, згідно якого [PERSON] визнав себе винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до договору наряду-замовлення, рахунку фактури, акту виконаних робіт від 29.01.2020 року ТОВ «АлексСхід» позивачу завдано матеріальну шкоду у розмірі 25 639, 30 грн., яку частково сплачено ПАТ «Страхова Група «ТАС» у розмірі 23 639, 30 грн. Крім того [PERSON] завдано моральних страждань, оскільки своє авто вона придбала з автомобільного салону у 2019 році, а їй та її родині тривалий час прийшлося пересуватися громадським транспортом або брати в оренду автомобіль, що викликало суттєві незручності у пересуванні. У зв`язку з тим, що зазначені вище події вибили з привичного ритму життя та роботи, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків, 10 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та понесені у зв`язку із розглядом справи витрати, які складаються з судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 11 800, 00 грн. В судове засідання позивач не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідач не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. 07.04.2020 року, згідно ч. 5 ст. 259 та ч. 1 ст. 281 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши справу в межах позовних вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України (а.с.9-10). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією Рубіжанської міської ради Луганської області від 25.02.2020 року № 023-122/1051 (а.с.25). [PERSON] має посвідчення водія категорії В, серія [NUMBER] та їй, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , на праві приватної власності належить транспортний засіб «KIA SPORTAGE», реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.8, 11). 19.12.2019 року [PERSON] та [PERSON] склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка відбулася 19.12.2019 року о 10-45 год. та вину у якій [PERSON] визнав повністю (а.с.12). Відповідно рахунку фактури № GNF2002184 від 23.12.2019 року, складеного ТОВ «Алекссхід», договору наряду - замовлення № 38PZ208905 на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту дорожнього транспортного засобу від 29.02.2020 року та акту № 38PZ208905 від 29.01.2020 року, загальна вартість робіт з ремонту пошкодженого автомобілю «KIA SPORTAGE», реєстраційний номер [NUMBER] , становить 25 639,30 грн. (а.с.13, 14, 15). [PERSON] 13.01.2020 року сплатила ТОВ «Алекссхід» 2 000,00 грн., що підтверджується квитанцією : 0.0.1579026752.1 (а.с.16). 19.02.2020 року між [PERSON] та адвокатом Горобцем О.С. укладено договір про надання допомоги у цивільному процесі, представлення інтересів (а.с.20). Відповідно до квитанції № 5/2020 від 19.02.2020 року [PERSON] було сплачено Горобцю О.С. за надання правничої допомоги кошти у розмірі 11 800, 00 грн., яка в свою чергу складається, згідно опису робіт (наданих послуг) згідно ч.3 ст.137 ЦПК України, з: консультації щодо звернення до суду з заявою про стягнення шкоди зі [PERSON] - 300 грн.; складання позову - 3 500, 00 грн; участі у судових засіданнях - 8 000, 00 грн. (а.с.17, 19). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У своїй постанові від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц) Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови, згідно якого у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.). Так позивач в позові зазначає, що ПАТ «Страхова Група «ТАС» в рахунок відшкодування завданої їй в наслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди сплатило 23 639, 30 грн., однак ніяких доказів зазначеного не надає. Крім того, позивачем не надано договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким було застраховано пошкоджений автомобіль, у зв`язку з чим не можливо з`ясувати розмір ліміту відповідальності страховика та в свою чергу визначити чи в повному обсязі ПАТ «Страхова Група «ТАС» відшкодувала позивачу шкоду, а отже в частині задоволення позовних вимог пов`язаних зі стягненням з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн. слід відмовити. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди. Враховуючи вищезазначене, та беручи до уваги те , що позивач придбала свій автомобіль в автосалоні у 2019 році, а також вона тривалий час перебували без транспортного засобу, а отже вимушені користуватися іншими видами транспорту, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 4 000,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., а враховуючи те, що задоволено 33,33 % позовних вимог (4 000, 00 грн. від 12 000, 00 грн. складає 33, 33 %), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 280,24 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (840, 80 грн. х 33,33 /100). Що стосується витрат понесених позивачем на правничу допомогу суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Аналогічна правова позиція викладена не в постанові Верховного Суду від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц. Однак відповідно до відповідно до частин 4-6 статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді. Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи. Таким чином, беручи до уваги вище наведене, суд вважає необхідним відмовити у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, оскільки в матеріалах справи відсутні довіреність або ордер, виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», а тому повноваження адвоката як представника належним чином не підтверджені.

Outcome: partial