Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з дня пред'явлення позову до досягнення сином повноліття; позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], стягнути з відповідача на її користь судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з червня 2014 року по вересень 2016 року вона співмешкала з відповідачем. В період спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає з нею та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу на утримання сина не надає, хоча він здоровий, працездатний, регулярно отримує дохід від роботи на будівництві у приватних осіб, тому в змозі сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частки від його заробітку. Крім того, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не спілкується з ним взагалі, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Син не отримує від батька жодного подарунка на день народження, жодної іграшки. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина, навіть не цікавиться його життям, не телефонує. З того моменту, коли відповідач покинув їхню сім'ю, він не відвідував сина за місцем проживання, не приймає участі у його вихованні та не надає ніякої матеріальної допомоги на його утримання. Зазначає, що вона сама зверталася до КЗ ДНЗ «Колосок» Новорозсошанської сільської ради з приводу зарахування сина до дитячого садка. Лікуванням та здійсненням профілактичних щеплень займається лише вона. Вважає, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків відносно сина. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позові, просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, згоден сплачувати аліменти на утримання сина у зазначеному позивачем розмірі. З вимогами про позбавлення батьківських прав не згоден, пояснив, що з сином спілкується, по мірі можливості приїздить до нього, привозить іграшки, подарунки, солодощі, позивачу надає кошти на утримання сина. Але останнім часом позивач уникає спілкування з ним, не відповідає на телефонні дзвінки. Представник служби у справах дітей Новопсковської районної державної адміністрації в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування, та вважала недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER], виданим 03.06.2015 виконавчим комітетом Новорозсошанської сільської ради Новопсковського району Луганської області, актовий запис № 07. Малолітній син сторін [PERSON] зареєстрований та проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] що підтверджується довідкою про склад сім'ї, довідкою про реєстрацію місця проживання, виданими виконкомом Новорозсошанської сільської ради Новопсковського району Луганської області 03.10.2017 за вих. № 1475 та №1472 відповідно. Статтями 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України, є одним з головних конституційних обов'язків. Такий обов'язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів,інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд враховує рівність сторін щодо участі в утриманні дітей, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 2 статті 182 Сімейного Кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з вищевказаних норм Сімейного кодексу України, зважаючи на встановлені обставини справи та визнання відповідачем позову в частині вимог про стягнення аліментів на утримання сина, суд вважає доведеним обов'язок відповідача, який є батьком малолітнього [PERSON], та проживає окремо від нього, сплачувати аліменти на його утримання, приймаючи до уваги, що домовленості між сторонами про способи виконання обов'язку утримувати дитину не має, суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину та присуджує стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON], суд виходить з наступного. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст.150, 151, 152, 155 СК України). Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Підстави за яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав визначені в ст. 164 СК України, в тому числі у зв'язку з ухиленням від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 даної норми). Як роз'яснено у пунктах 15 та 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В пункті 18 згаданої постанови також роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина посилалась на те, що останній ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню сина, взагалі з ним не спілкується, не цікавиться його життям, не відвідує сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а вихованням дитини займається виключно вона. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, вищезазначені посилання позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду і спростовуються показаннями допитаних свідків. Так, свідок [PERSON] повідомив, що на прохання відповідача неодноразово возив його в с. Новорозсош до сина [PERSON] Коли вони останнього разу їздили в с.Новорозсош, він бачив, як відповідач привозив сину фрукти та солодощі. Також йому відомо, що відповідач постійно надає матеріальну допомогу сину, проте йому не відомо, в якому розмірі. Також зазначив, що позивач не завжди дозволяє відповідачу бачитися з сином. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є хрещеною матір'ю малолітнього [PERSON] Останній раз вона відвідувала хлопчика на день його народження, на якому був присутній і відповідач. Їй відомо, що відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов'язків, постійно надає позивачу кошти на утримання сина. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач постійно, не рідше одного разу на місяць намагається відвідувати сина, купляє та відвозить йому подарунки, одяг, надає кошти на його утримання, але останнім часом позивач уникає спілкування з відповідачем, не дозволяє спілкуватися з дитиною. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ані підтвердити ані спростувати посилання позивача не змогли. Так, свідок [PERSON] пояснила, що про ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків їй відомо зі слів матері позивача, з якою вона працює. А свідки [PERSON] та [PERSON], які проживають по сусідству з позивачем, достеменно не змогли пояснити, чи відвідує відповідач сина чи ні, що ставить під сумнів зміст акту підтвердження проживання № 45 від 03.10.2017, засвідчений підписами вказаних свідків. З показів свідків вбачається, що між сторонами по справі склалися напружені відносини, що впливають на стосунки дитини з відповідачем. Проте, відповідач намагається приймати участь у житті дитини. Таким чином, позивачем не надано суду будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, ухиляючись від виховання сина, та наявність у цьому лише його вини. Суд враховує, що між сторонами склалися напружені стосунки, що опосередковано вплинули на стосунки відповідача з дитиною, спілкування з якою, з урахуванням віку, можливе лише за згоди матері. При цьому, надана позивачем довідка КЗ «Дошкільний навчальний заклад садок «Колосок» Новорозсошанської сільської ради» висновків суду не спростовують. Згідно ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Новопсковської районної державної адміністрації за вих. №21-7/8-194 від 17.01.2018, питання про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, на якому членами комісії одноголосно було вирішено, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] є недоцільним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Враховуючи конкретні обставини справи, інтереси дитини, ставлення відповідача до сина, його бажання виконувати батьківські обов'язки по відношенню до дитини, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, суд не вбачає безумовних підстав для позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітнього сина [PERSON], тому в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Суд вважає, що саме таке рішення найкращим чином відповідатиме інтересам дитини. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Тому за правилами ст. 141 ЦПК України при винесенні рішення з відповідача належить стягнути судовий збір за вимогу про стягнення аліментів. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати за вимогу про позбавлення батьківських прав віднести на рахунок позивача.

Outcome: partial