Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач звернулася в Канівський міськрайонний суд з позовом в подальшому уточненим до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві вказала, що приводом для звернення позивача до суду є зняття з реєстрації відповідача, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але фактично там з червня 2016 року не проживає, участі в утриманні житла не приймає. На даний час в будинку [ADDRESS], відповідно до довідки Канівського міськвиконкому від 20 червня 2017 року за вих. №38930 зареєстровані [PERSON], 1988 р.н., колишня невістка позивача (відповідач) - [PERSON], 1991 р.н., онук позивача - [PERSON], [INFO] Даний будинок належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу № 1-1613 від 25 квітня 2007 року. Відповідач зареєстрована за вище вказаною адресою з лютого 2013 року, після одруження з сином позивача, але фактично там не проживає з початку червня 2016 року по даний час. Рішенням Канівського міськрайонного суду від 02.03.2017 у справі № 697/295/17 шлюб між відповідачем та сином позивача було розірвано. Відповідач після розлучення з червня 2016 року разом зі своїм сином [PERSON], переїхала на постійне місце проживання до її батьків по [ADDRESS]. Добровільно зніматися з місця реєстрації по [ADDRESS] відповідач відмовляється, не дивлячись на вимоги позивача та відсутність за місцем реєстрації понад 1 рік. Просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні [PERSON] будинком [ADDRESS] та визнати [PERSON] разом з її малолітнім сином [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку в зазначеному будинку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задоволити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити з підстав, наведених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала до суду відзив, в якому вказала на наявність в даному будинку її особистих речей, які є спільним майном подружжя від шлюбу з сином відповідача. Побоюючись погроз сина відповідача вона з сином [PERSON] вимушена була поїхати жити до своєї матері. [PERSON] забрав у неї ключі від будинку і вона не взмозі туди потрапити. Крім того [PERSON] 18.11.2015 наніс їй тілесні ушкодження і справа за його обвинуваченням знаходиться на розгляді в суді. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, наведених в письмовому відзиві, який дадано до матеріалів справи, в задоволенні позову просив відмовити. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Канівської міської ради [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направила до суду телефонограму про розгляд справи без участі їх представника, щодо задоволення позову відносно [PERSON] заперечень не мають за умови, що дитина [PERSON] залишиться користувачем зазначеного в позові приміщення. А якщо дитину буде знято з реєстрації, то її необхідно зареєструвати цього ж дня за іншою адресою. Заслухавши пояснення та доводи учасників процесу, вивчивши матеріали справи, відзиву та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] набула право власності на житловий будинок в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2007, зареєстрованому в реєстрі за № 1-1613 (а.с.8). Відповідно до витягу про державну реєстрацію від 18.12.2011 (а.с.9) вбачається, що [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок в [ADDRESS] та її частка складає 1/1. З будинкової книги для прописки громадян (а.с.12-14) вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (син позивача), [PERSON] (невістка позивача) та [PERSON] (онук позивача). З рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області № 697/295/17 від 02.03.2017 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб (а.с.16). Відповідно до довідки № 14 від 03.04.2017, виданої територіальним комітетом № 4 м. Канів Черкаської області вбачається, що [PERSON] з червня 2016 року і до даного часу не проживає в буд. [ADDRESS] (а.с.69). Згідно акту від 25 червня 2017 року, складеного сусідами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON], яка зареєстрована за адресою [ADDRESS], з початку червня 2016 року за даною адресою не проживає (а.с.18 на звороті). Відповідно до копії довідки № 8 від 06.02.2017, виданої територіальним комітетом № 8 м. Канів Черкаської області вбачається, що [PERSON] та її син [PERSON] з червня 2016 року проживають у будинку батьків відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.17 на звороті). Згідно акту обстеження домоволодіння від 22.03.2018, складеного [PERSON], головою квартального комітету № 4 [PERSON] та головою вуличного комітету [PERSON] вбачається, що [PERSON], 1991 року народження, за адресою [ADDRESS], не проживає, її особисті речі в будинку відсутні (а.с.110). З довідки № 13 від 26.03.2018, виданої територіальним комітетом № 4 м. Канів вбачається, що [PERSON] з грудня 2013 року постійно проживає за адресою [ADDRESS], де здійснює догляд за престарілим та хворим батьком [PERSON], 1934 р.н. (а.с.124). Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом. Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь який час. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16. Судом встановлено, що єдиним власником спірного помешкання, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], на даний час є позивач [PERSON], яка за даною адресою не проживає, оскільки постійно мешкає за адресою [ADDRESS], де здійснює догляд за престарілим та хворим батьком. Син позивачки [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON], у зв'язку з чим остання була зареєстрована в належному позивачу спірному будинку. Відповідач сумісно з власником спірного будинку не проживала, спільним побутом не була пов'язана. Крім того, відповідач [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON], ще до розірвання шлюбу з сином позивача - [PERSON], переїхала проживати до своїх батьків. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є сином позивача та колишнім чоловіком відповідача пояснив, що відповідач [PERSON] з житлового будинку його матері виїхала добровільно ще до розлучення та вже як півроку проживає у свого співмешканця разом з їх малолітнім сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин право відповідача на користування чужим майном (житловим будинком) втрачено, оскільки вона не є членом сім'ї позивача [PERSON] та не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть спільне господарство. Відповідач добровільно залишила спірний будинок більше року, та позивач не чинила їй жодних перешкод у користуванні житловим приміщенням. Таким чином суд вважає, що відповідач втратила право на користування житлом, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню. Крім того, слід зазначити, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації. Що стосується позовних вимог щодо виселення неповнолітнього [PERSON], то суд вважає, що у цій частині позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на час розгляду справи виповнилось п'ять років, а тому останній в силу норм діючого законодавства України вважається малолітнім. Частиною 4 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Таким чином малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено у судовому засіданні сторонами, малолітній онук позивача проживає разом зі своєю матір'ю. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що виходячи з зазначених норм законодавства та віку дитини - 5 років, малолітній [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому така підстава для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення як не проживання без поважних на то причин взагалі не може мати місце. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками, у зв'язку з чим у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне покласти на відповідача [PERSON] сплату судових витрат по справі у вигляді судового збору в сумі 640,00 грн., які сплачені позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: partial