Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

Позивач звернулась з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу домовілодіння від 26.10.2011 року. У кінці 2013 року позивачка надала згоду на тимчасове проживання у своєму будинковолодінні [PERSON] , відповідно його місце проживання зареєстроване за вказаною адресою. Відповідч не був членом ї сім`ї та не був пов`язаний спільним побутом з нею. Відповідач проживав за вказаною адресою протягом кількох місяців, а тоді виїхав на постійне місце проживання у Сполучені Штати Америки. Однак, на сьогоднішній день, зареєстрований у будинковолодінні позивачки, що створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні влісним майном. Позивачка не може отримати субсидію на відшкодування житлово - комунальних послуг, а в майбутньому реєстрація місця проживання відповідача буде перешкодою при відчуженні нерухомості. Відповідач мешкав у спірному житловому будинку за згодою власника і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, який є тимчасовим. Оскільки відповідач відмовився від використання житла та не використовує сервітут протягом більше трьох років, сервітут може бути припинений на вимогу власника за рішенням суду на підставі п.2,5 ст. 406 ЦК України, що є правовою підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Представник позивача подала клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та її представника. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. З копії договору купівлі - продажу домоволодіння від 06.10.2011 року, який зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 4673515, [PERSON] продав [PERSON] домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки № 2610197401:19:003:0040. Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав домоволодіння яке знаходиться за адресою [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . З копії довідки про склад сім`ї від 22.01.2020 року встановлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач мешкав у спірному житловому будинку за згодою власника і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, який є тимчасовим. Оскільки відповідач відмовився від використання житла та не використовує сервітут протягом більше трьох років, сервітут може бути припинений на вимогу власника за рішенням суду на підставі п.2,5 ст. 406 ЦК України, що є правовою підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Факт відсутності відповідача за місцем постійної реєстрації підтверджується письмовими заявами свідків [PERSON] та [PERSON] , а саме, що відповідач фактично не проживає за адресою [ADDRESS] з 2015 року. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв`язку з конкретним місцем. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що з 2015 року відповідач [PERSON] не проживає адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - [ADDRESS] . На підставі викладеного, відповідно ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України,

Outcome: approved