Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №45, будинку № 108 по вулиці Космонавтів в м. Миколаєві. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідачі не є членами її сімї, хоча і зареєстровані за вказаною адресою, проте не проживають в вищезазначеній квартирі з 23 травня 2015 року, не беруть участі в утриманні житла, не сплачують комунальні послуги. У звязку з реєстрацією відповідачів за адресою, у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які фактично не надаються, але нараховуються. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявилась, про дату час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористувалась, заяв по суті справи від неї не надходило. Третя особа надала до суду заяву про слухання справи за відсутності його представника. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи, ухвала занесена у протокол судового засідання. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS], на праві власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.11.2007 року, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, та рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2015 р. Відповідно до Довідки виданої житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаційної контори № 14 від 14.12.2017 р. за № 7668, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: позивачка [PERSON], та відповідачі - [PERSON] та [PERSON] Відповідно до [PERSON] про непроживання від 03.11.2016 р., складеному сусідами позивачки за адресою: [ADDRESS], починаючи з 23 травня 2015 року [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають та комунальні послуги не сплачують. Позивач у судовому засіданні пояснило, що відповідачі не вселялись та не мали наміру вселятись у спірну квартиру, жодного разу не зявлялись в ній, не несуть жодних витрат по утриманню квартири, сплаті комунальних послуг, тощо. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Приймаючи до уваги те, що реєстрація місця проживання відповідачів, який не є членом сімї позивача, \~та не є власниками вказаної квартири, крім того не проживають в спірній квартирі, витрати на її утримання не несуть, за комунальні послуги не сплачують, суд вважає, що факт реєстрації відповідачів в квартирі позивача порушує її права як власника, крім того розмір комунальних платежів залежать від кількості зареєстрованих осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає позовна вимога в цій частині обґрунтованими та законними, і тому підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про зобовязання реєстраційної служби виконкому Миколаївської міської ради зняти з реєстрації. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду, вимоги про зняття з реєстраційного обліку є похідними від вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому позов в частині вимог про зобовязання реєстраційної служби виконавчого комітету Миколаївської міської ради про примусове зняття з реєстраційного обліку відповідачів не підлягає задоволенню у звязку з безпідставність та відсутності спору. На підставі ст. ст. 317, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial