Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовною заявою до відповідача, в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 23 серпня 2008 року виконавчим комітетом Новорозсошанської сільської ради Новопсковського району Луганської області, актовий запис №6; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 23.08.2008 перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею та після розірвання шлюбу також будуть проживати з нею. Причиною розірвання шлюбу позивач зазначає те, що з відповідачем вони мають різні погляди на сімейне життя та обов`язки, по цій причині в сім`ї виникали сварки, які поступово призвели до того, що вони стали чужими людьми. Можливості зберегти сім`ю немає. Подружні відносини між ними припинилися більше двох років тому, спільне господарство не ведеться, спору про спільне майно не має. Також позивач посилається на те, що батьки рівні у своїх обов`язках щодо утримання дітей, дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Позивач зазначає, що між нею та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дітей, тому вона змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 04.06.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 04.07.2019. 04.07.2019 підготовче судове засідання не відбулося у зв`язку з відпусткою судді. Підготовче судове засідання призначено на 05.08.2019. Сторони в підготовче судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити. Відповідач надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання. Дослідивши наявні у справі письмові докази, зважаючи на те, що визнання відповідачем позову ґрунтується на законних підставах, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч.1 ст.55 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Судом встановлено, що починаючи з 23 серпня 2008 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому виконавчим комітетом Новорозсошанської сільської ради Новопсковського району Луганської області, про що складено відповідний актовий запис за № 6. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області. В період шлюбу у сторін народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії [NUMBER] та [NUMBER] , виданими Новорозсошанською сільською радою Новопсковського району Луганської області 20.01.2009 та 06.12.2011 відповідно. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Новорозсошанською сільською радою Новопсковського району Луганської області 12.11.2018 за вих. № 1469, малолітні доньки сторін проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Частинами 3 та 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 Сімейного Кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України. У відповідності до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що подружжя понад два роки не підтримує подружні стосунки, проживає окремо, спільне господарство не веде, тобто шлюб існує формально, зважаючи на те, що позивач наполягала на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а відповідач на розірвання шлюбу згоден, суд вважає, що є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, а також положенням ст. 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається з свідоцтва про шлюб позивач у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [PERSON] ». Позивач не заявила вимоги про зміну прізвища на дошлюбне, тому суд має підстави залишити їй прізвище « [PERSON] ». Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії [NUMBER] та [NUMBER] , виданими Новорозсошанською сільською радою Новопсковського району Луганської області 20.01.2009 та 06.12.2011 відповідно. Судом встановлено, що малолітні діти сторін проживають разом з позивачем. Відповідно до статей 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 141 СК України проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує рівність сторін щодо участі в утриманні дітей, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує те, що відповідач є особою працездатного віку і за законом зобов`язаний утримувати своїх малолітніх доньок, які проживають окремо від нього, до досягнення ними повноліття, а також те, що відповідачем не надано доказів щодо свого майнового стану, рівня отримуваних доходів або інших обставин, що унеможливлюють сплату аліментів. Виходячи з вищевказаних норм Сімейного кодексу України, зважаючи на встановлені обставини справи, суд вважає доведеним обов`язок відповідача, який є батьком малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та проживає окремо від них, сплачувати аліменти на їх утримання, приймаючи до уваги визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про задоволення позову та присуджує стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір за вимоги про розірвання шлюбу у сумі 768,40 грн. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки позовні вимоги про розірвання шлюбу визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору у розмірі 384,20 грн., та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 384,20 грн. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Тому, за правилами ст. 141 ЦПК України при винесенні рішення з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати за позовні вимоги про стягнення аліментів у сумі 768,40 грн. Відповідно до положень ст. 430 ЦПК України суд допускає рішення до негайного виконання в межах суми аліментів за один місяць.

Outcome: approved