Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом про визнання спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя поділ. Позовна заява мотивована тим, що з 14.08.2004 позивач перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що сімейне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Позивач стверджує, що за період шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано майно, а саме: 05.01.2011 - автомобіль марки - OPEL, модель - ASTRA, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 1400, VIN код - [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , який був зареєстрований в ВРЕР м.Старобільск при УДАІ УМВС України в Луганській області на ім`я відповідача; та в 2009-2012 роках - незавершене будівництво, яке в подальшому було добудоване та введене в експлуатацію як житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який також був зареєстрований за чоловіком. Посилаючись на те, що домовленості щодо поділу майна між подружжям не досягнуто, позивач просила визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , орієнтовною вартістю 1500000 грн., та автомобіль марки Opel, модель Astra, 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , без його реального поділу, та автомобіля марки Opel, модель Astra, 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , залишивши майно у спільній частковій власності. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 28.01.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 21.05.2020 суд постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову представником відповідача, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Суд встановив, що 14.08.2004 між сторонами у справі [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження Новопсковським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганської області зроблено запис за № 39. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Новопсковським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганської області 14.08.2004. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Марківського районного управління юстиції Луганської області 17.02.2005, та сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції Луганської області 24.09.2009. Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 20.02.2020, яке набрало законної сили 24.03.2020, шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу, а саме 05.01.2011 сторонами був придбаний автомобіль марки OPEL, модель ASTRA, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 1400, VIN код [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 26.01.2011. Також в період шлюбу, а саме в 2009-2012 роках подружжям було придбано незавершене будівництво, яке в подальшому було добудоване та введене в експлуатацію як житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Витягом про державну реєстрацію прав № 36410778 від 26.11.2012 підтверджено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Новопсковської селищної ради 13.11.2012. Вказані обставини представниками сторін не заперечувалися. Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами досягнуто не було. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної сумісної власності подружжя регулюється главою 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 CK України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Суд встановив, що майно, яке є предметом спору, було придбано сторонами у період шлюбу, а тому дане майно являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбане за спільні кошти в інтересах сім`ї. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірні об`єкти придбані за особисті кошти чоловіка. Оскільки спір щодо визнання автомобіля та житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами об`єктами спільної сумісної власності між сторонами відсутній, такі вимоги не підлягають задоволенню в судовому порядку у розумінні ст. ст. 15, 16 ЦК України. Презумпція спільності майна подружжя не заперечується. Такий висновок викладений в постанові ВС № 2-690/12 від 20.02.2019. За таких обставин у задоволенні вимог позивача про визнання автомобіля та житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами об`єктами права спільної сумісної власності подружжя слід відмовити. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма права закріплена і в ст. 372 ЦК України: у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зроблено висновок про те, що в разі, коли один з подружжя не вчинив дій, передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України, щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхні спільній частковій власності. Таким чином оскільки житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та автомобіль є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, то позивач і відповідач мають рівні частки в даних об`єктах. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що жоден з подружжя не вчинив дій, передбачених ч. 5 ст. 71 СК України щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, суд вважає необхідним залишити спірне майно у спільній частковій власності сторін, визнавши ідеальні частки власності подружжя в цьому майні без його реального поділу. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи та доказів наданих суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за позивачем в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та на 1/2 частину автомобіля марки OPEL, модель ASTRA, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 1400, VIN код - [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . В частині визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід відмовити, оскільки спір в цій частині позовних вимог відсутній, з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя на майно. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із такого. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, понесений нею при зверненні до суду із позовом, у сумі 4125,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, представником позивача заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, 03.01.2020 між позивачем [PERSON] та адвокатом Войтенком О.М. був укладений договір про надання правової допомоги № 03/01. За результатами виконання зобов`язань за договором про надання правової допомоги 21.05.2020 сторонами був підписаний акт № 1 виконаних робіт (наданих послуг) за договором №03/01 від 03.01.2020, 15.09.2020 - акт № 2, в яких зазначений перелік виконаних адвокатом Войтенком О.М. робіт та їх вартість. Відповідно до даних актів, вартість наданих позивачу адвокатом Войтенком О.М. послуг становить 7650,00 грн, які складаються з: складання позовної заяви - 3850,00 грн, участь у судовому засіданні 21.02.2020 - 700,00 грн, участь у судовому засіданні 17.03.2020 - 700,00 грн, участь у судовому засіданні 21.05.2020 - 700,00 грн, складання та подача до суду письмової промови адвоката в судових дебатах - 1000,00 грн, участь у судовому засіданні 15.09.2020 - 700 грн., сплата яких [PERSON] підтверджена товарними чеками № 17 від 21.05.2020 на суму 5950,00 грн, №22 від 15.09.2020 на суму 1700,00 грн. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3825,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial