Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивач звернулась з позовом про визнання договору недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 19.09.2013 року вона уклала з приватним підприємцем [PERSON] договір на виконання робіт по організації виготовлення і надання у власність ПВХ-конструкцій №СХ-1450. Вартість виробу за договором становила 5735 грн 31 коп. Одночасно із зазначеним договором в офісі ПП [PERSON] їй було надано для підписання договір про надання споживчого кредиту №2005857685 від 19.09.2013 року. Підписання обох договорів відбувалося поспіхом. Будучи особою похилого віку та не маючи окулярів, вона не могла самостійно прочитати дуже дрібний шрифт тексту договору, а співробітник банку лише пояснив, що відбувається підписання кредитного договору, за яким вона зможе оплатити вартість виробу за договором №СХ-1450 поступово і умови надання кредиту є надзвичайно вигідними, оскільки процентна ставка встановлюється в розмірі 0,01 % річних. Вдома, ознайомившись із текстом договору, вона виявила, що кредитні кошти підлягають перерахуванню фізичній особі-підприємцю [PERSON], хоча ніяких правовідносин з даною особою вона не має і не мала. Крім того, розмір наданого кредиту становить 7036 грн 31 коп тоді, як вартість виробів згідно договору № СХ-1450 становила лише 5736 грн 31 коп. Також договором, окрім відсоткової ставки в розмірі 0,01 %, передбачено виплату комісії банку в розмірі 2,5%, про що вона при підписанні договору повідомлена не була. Крім того, підписання кредитного договору було здійснено зі сторони відповідача шляхом нанесення на нього типографськими засобами відбитків печаток та підписів уповноважених осіб банку, що не відповідає вимогам ст.207 ч.2 ЦК України. 20.09.2013 року вона зателефонувала представникам ПП Янова та заявила про своє бажання відмовитися від замовлення. Представники підтвердили, що замовлення анульовано. Тим більше, згідно п.3.1 та п.4.1 договору №СХ-1450 у випадку невиконання замовником п.3.1 (щодо оплати замовником повної вартості виробів) договір вважається розірваним, і всі його додатки - недійсними. Таким чином, вироби за договором № СХ-1450 їй поставлені не було через її відмову від їх оплати. Однак, 20.10. 2013 року їй зателефонували з банку з приводу необхідності сплатити перший кредитний платіж. Вважає, що при укладенні договору кредиту її було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, так як представником банку самостійно було вказано продавцем товару третю особу, не пов'язану з виконанням договору, а також суму кредиту, яка не відповідає вартості виробів. Просить визнати договір про надання споживчого кредиту недійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги і просила визнати договір кредиту недійсним з підстав, передбачених ст.230 ч.1 ЦК України, а саме введення позивача в оману шляхом замовчування обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину. Такими істотними обставинами є включення до договору продавця товарів, який не має ніякого відношення до виготовлення вікон і перерахування на його рахунок кредитних коштів, а також сума кредитних коштів, яка перевищує суму замовлення. Якби позивачу було відомо про дані обставини, вона б не підписала кредитний договір. Проте прочитати самостійно дрібний шрифт договору вона не мала можливості в силу похилого віку, а співробітник відповідача про зазначені обставини її не повідомив, ввівши тим самим позивача в оману. Представник відповідача та третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явились, про день розгляду справи повідомлялись належним чином. Представником відповідача подано до суду письмові заперечення проти позову, в яких міститься прохання розглянути справу без його участі. Зазначається, що договір кредиту укладено з дотриманням вимог чинного законодавства. Підписавши договір, позивач надала свою згоду на його укладення на умовах, зазначених в ньому, а грошові кошти відповідно до умов договору були отримані шляхом перерахування на рахунок продавця товарів / послуг. Просить відмовити в задоволенні позову. Причина неявки третьої особи суду не відома. Суд, заслухавши представника позивача, та, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 28.09.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №2005857685, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу споживчий кредит на загальну суму 7036 грн 31 коп на придбання металопластикових вікон. Того ж дня між позивачем та ФОП [PERSON] було укладено договір СХ-1450 на виготовлення ПВХ конструкцій на загальну суму 5736 грн 31 коп. Відповідно до п.1.1 кредитного договору відповідач перераховує грошові кошти у сумі 7036 грн 31 коп на рахунок продавця 1, яким згідно умов кредитного договору є фізична особа- підприємець [PERSON], що реалізує товари в рамках програми споживчого кредитування банку. 31.10.2013 року та 25.11.2013 року позивач звернулась до відповідача із письмовими заявами, в яких просила роз'яснити, з яких підстав у кредитному договорі зазначено фізичну особу-підприємця [PERSON] замість [PERSON]; чому в кредитному договорі зазначена сума кредиту 7036 грн 31 коп замість 5736 грн 31 коп, що становить вартість замовлення; які існують договірні відносини між банком та ПП [PERSON] і т.ін. 05.12.2013 року відповідач за вих. №77-77-13-68-2-1/15009 повідомив позивача про те, що з метою контролю за цільовим використанням кредитних коштів банк перераховує відповідну суму кредиту на користь продавця ФОП [PERSON], який представляє інтереси ФОП [PERSON] на підставі довіреності. Відповідно до ст.215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ст.203 ч.3 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.203 ч.5 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.230 ч.1 ЦКУкраїни, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ст.229 ч.1 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Судом встановлено, що між позивачем та третьою особою укладено договір СХ-1450 від 19.09.2013 року на виготовлення ПВХ конструкцій. За умовами даного договору позивач зобов'язалась оплатити вартість виробів, що становить 5736 грн 31 коп, а третя особа - передати позивачу виготовлені вироби у визначений договором термін. Саме з метою придбання даних товарів у третьої особи позивачем було укладено кредитний договір з відповідачем. Натомість відповідачем в договорі про надання споживчого кредиту зазначено продавцем товару ФОП [PERSON], з яким позивач на момент укладання договору не мала жодних договірних відносин. Сума ж кредиту за договором становить 7036 грн 31 коп, тоді як вартість виробів за договором СХ-1450 від 19.09.2013 року оцінено в 5736 грн 31 коп. Жодних пояснень з приводу зазначених обставин відповідач не надав. Той факт, що, укладаючи договір споживчого кредиту, позивач вважала, що кошти за товар будуть перераховані на рахунок ФОП [PERSON] і що сума коштів дорівнюватиме вартості замовлення, свідчить її листування з відповідачем, яке розпочалося відразу після укладення договору. Зазначене дає підстави суду вважати, що при укладенні кредитного договору позивач не була проінформована про всі його істотні умови, що призвело до неправильного розуміння природи правочину. При цьому суд враховує ту обставину, що позивач є особою похилого віку, а текст договору кредиту виконано дрібним шрифтом, що відповідно могло ускладнити його прочитання. За таких обставин суд приходить до висновку, що договір про надання споживчого кредиту №2005857685 слід визнати недійсним на підставі ст.230 ч.1 ЦК України, як укладений під впливом обману. Згідно ст.236 ч.1 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст.216 ч.1 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Враховуючи, що за умовами договору про надання споживчого кредиту кошти були перераховані третій особі [PERSON], суд не вбачає підстав для застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст.216 ч.1 ЦК України, оскільки ні кошти, ні замовлені вироби позивачем отримані не були. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне на підставі ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп, так як позивач від його сплати звільнена. З огляду на викладене, та,

Outcome: approved