Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про витребування оригіналу розписки від 07.12.2011 року та визнання договору позики у вигляді розписки від 07.12.2011 року неукладеним. Свої вимоги мотивує тим, що договір позики вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, що визначені законом необхідними для договорів даного виду, зокрема такими вважає визначення особи позикодавця, а також отримання позичальником суми позики від позикодавця. Однак вважає, що наявна розписка від 07.12.2011 року не підтверджує факту укладення договору позики між нею та відповідачем, та отримання нею позики саме у відповідача. А тому вважає позовні вимоги підставними. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з аналогічних підстав, доповнила, що дійсно вона складала розписку від 07.12.2011 року про отримання позики у зазначеній сумі, однак вказану розписку давала іншій особі [PERSON], яка після повернення коштів їй повернула оригінал розписки і така в послідуючому була у неї викрадена невідомими особами, з приводу чого вона зверталася у правоохоронні органи. Про те, що вона опинилися у відповідача їй стало відомо лише в лютому 2014 року, а тому оскільки з відповідачем такого договору позики вона не укладала та не отримувала від нього жодних коштів, просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні відносно позовних вимог заперечила, суду пояснила, що позивач заявляючи позов про визнання неукладеним договору позики обрала спосіб захисту не передбачений ст. 16 ЦК України, а відтак з цих підстав у задоволенні позову слід відмовити. Крім цього зазначила, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.05.2014 року, яке набрало законної сили, стягнуто із відповідача зазначену у розписці суму боргу. При цьому судом перевірялися обставини укладення договору позики між сторонами, суд дійшов висновку, що такий був укладений саме між [PERSON] та [PERSON], і що остання отримала у позикодавця позику однак не повернула. Вважає, що звернення позивача до суду із вказаним позовом є зумисним способом затягування виконання рішення суду від 13.05.2014 року, а тому просить відмовити в задоволені позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд у задоволенні позовних вимог відмовляє з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Крім цього ч.2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, відповідно до вимог ЦК розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Позивач оскаржуючи договір, укладений між нею та [PERSON] про отримання позики грошових коштів в сумі 55 тис. доларів США, що підтверджується розпискою від 07.12.2011 року, просить визнати його неукладеним з підстав недосягнення згоди зі всіх істотних умов договору. Однак, частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті Закону передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Крім цього, у своїй постанові від 26 червня 2011 року у справі N 3-58гс11, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України підлягає врахуванню судом при застосуванні таких норм права, Верховний Суд України переглядаючи судове рішення з приводу неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права зазначив, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами. Таким чином судом встановлено, що позивач звернувшись до суду за захистом порушеного на її думку майнового права шляхом визнання договору позики неукладеним, обрала спосіб захисту цивільних прав та інтересів не передбачений нормами цивільного законодавства України. Крім цього, як вбачається із рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.05.2014 (а.с.15-18), залишеного в цій частині без змін ухвало апеляційного суду м. Києва від 15.07.2014 року (а.с.19-20), за позовом [PERSON] стягнуто в його користь з [PERSON] заборгованість за борговими зобов'язаннями на підставі розписки від 07.12.2011 року. При цьому судом перевірялися обставини укладення договору позики саме між сторонами у справі та отримання [PERSON] позики на суму 55 тис. доларів США, з приводу чого судом дано правову оцінку. А відтак, в силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України вказані обставини не підлягають повторному доказуванню при розгляді даної справи, і посилання на них позивача є безпідставними. У зв'язку із наведеним суд приходить до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed