Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, уточнивши який просить визнати недійсним та скасувати протокол №18 (рішення) Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 25 січня 2012 року в частині рекомендацій щодо погодження межі між земельними ділянками будинків [ADDRESS] та привести її у відповідність до плану земельної ділянки, виготовленого ЛМБТІ станом на 16.06.1999 року, шляхом зобов'язання Львівської міської ради (її уповноваженого органу) встановивши цю межу перпендикулярно від [ADDRESS] без викривлення в бік земельної ділянки будинку [NUMBER], на підставі даних первинної земельно-кадастрової документації станом на 1953 рік та з урахуванням інтересів обох суміжних землекористувачів, врахувавши можливість безперешкодного проїзду автомобілям екстрених служб до кожного будинковолодіння. В обґрунтування заявленого позову покликаються на те, що вона є власником, а [PERSON] - мешканцем квартири [NUMBER] у одноповерховому двохквартирному житловому будинку [ADDRESS]. Будинок знятий з балансу Львівської міської ради. На підставі рішення виконкому Львівської міської ради №1157 від 20.08.1953 року, за будинком закріплена земельна ділянка площею 522 кв.м. [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] який станом на 1953 року не мав присвоєного номеру, так як був тимчасовою спорудою. Між будинками [PERSON] встановив металеву огорожу, яка межує таким чином, що до її будинку знаходиться на відстані 2 кв.м., і 1,1 кв.м., а від будинку [PERSON] - 5 кв.м., що суттєво порушує її конституційні права на рівномірний розподіл та отримання у власність земельної ділянки, оскільки згідно геодезичних даних ця земельна ділянка не розподілена і кожен з них претендує на отримання їх у власність для будівництва та обслуговування належних їм будинків. Стверджує, що відповідно до архівних даних ЛМБТІ біля будинку [NUMBER] значиться лише прохід шириною 1.5-2.0 м.. Всупереч такій земельно-кадастровій документації, виготовленій 1953 року, узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів Львівської міської ради безпідставно взято до уваги план земельної ділянки, виготовлений 1999 року, тобто після самовільного перенесення металевої огорожі, яка порушує її право на земельну ділянку. Разом з тим, рішенням комісії для вирішення земельних спорів від 25.01.2012 року [PERSON] було рекомендовано перенести встановлену металеву огорожу. Надалі, останній, не виконавши рекомендацій комісії подав на її розгляд акт встановлення меж, який співвласниця будинку [ADDRESS] - [PERSON] підписала будучи у стресовому стані. Пояснила, що зібрала ввесь пакет документів, необхідний для подачі у Львівську міську раду для вирішення питання надання у власність спірної земельної ділянки, проте допущені порушення перешкоджають реалізації цього права. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, давши пояснення аналогічні доводам викладеним у позові. Просять позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив та пояснив, що дійсно позивач є власником квартири [NUMBER] у одноповерховому двохквартирному житловому будинку [ADDRESS], [PERSON], є співвласником та мешканцем даної квартири. Третя особа [PERSON] є власником та мешканцем сусіднього будинку [ADDRESS] Вірним є й те, що 25.01.2011 року, за результатами розгляду на засіданні Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів звернення [PERSON] щодо погодження межі між земельними ділянками на [ADDRESS] вирішено рекомендувати привести межу земельної ділянки у відповідність до плану земельної ділянки, виготовленого ЛМБТІ станом на 16.06.1999 року (ділянка [NUMBER] квартал №178). Надалі, ухвалою Львівської міської ради №1931 від 14.11.2012 року «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельної ділянки», [PERSON] передано у власність 184 кв.м. земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Ствердив, що протокол узгоджувальної комісії не є рішенням, прийнятим суб'єктом владних повноважень. Даний протокол має рекомендаційний характер і є результатом роботи засідання комісії, тому не може бути предметом оскарження у суді. Просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. У судовому засіданні третя особа [PERSON] та його представник позов заперечили та пояснили що дійсно є власником та мешканцем будинку [ADDRESS]. Позивач мешкає у сусідньому будинку [ADDRESS] за яким закріплено земельну ділянку площею 552 кв.м. Ухвалою Львівської міської ради №1931 від 14.11.2012 року «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельної ділянки», для обслуговування належного йому будинку йому передано у власність земельну ділянку площею 184 кв.м., про що 29.12.2012 року отримав відповідний державний акт. Оскільки вказану земельну ділянку набув у власність на законних підставах, відтак просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні була допитана як свідок та повідомила, що проживає в [ADDRESS] Вказала, що була присутня на засіданні узгоджувальної комісії при вирішенні питання про погодження межі земельної ділянки за поданням [PERSON], вона заперечувала проти такого узгодження, та підтримує позовні вимоги. Стверджувала, що комісія документів для ознайомлення їй не надавала, в 60-х роках вона зробила фіртку другу в загорожі. Підписувала межі [PERSON] будучи в неадекватному стані, так як лікувалася в цей час 2 рази у психіатрії. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити за його безпідставністю, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Частиною 2 ст.152 ЗК України, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником, а [PERSON] - мешканцем одноповерхового двохквартирного житлового будинку [ADDRESS]. На підставі рішення виконкому Львівської міської ради №1157 від 20.08.1953 року, за будинком закріплена земельна ділянка площею 522,5 кв.м. Власником будинку [ADDRESS] - є [PERSON] Згідно довідки №3/460, виданої 31.01.2013 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», на земельній ділянці площею 522,5 кв.м., яка закріплена за будинком [ADDRESS] фактично розташовані житлові будинки [NUMBER] і [NUMBER]. Оскаржуваним протоколом №18 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 25.01.2011 року, за результатами розгляду звернення [PERSON] від 13.12.2011 року щодо погодження межі між земельними ділянками на [ADDRESS] рекомендовано привести межу земельної ділянки у відповідність до плану, виготовленого ЛМБТІ станом на 16.06.1999 року. (ділянка [NUMBER] квартал №178). Надалі, ухвалою Львівської міської ради №1931 від 14.11.2012 року «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельної ділянки», [PERSON] передано у власність 184 кв.м. земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Факт набуття права власності на земельну ділянку площею 0,0184 га, розташованій на [ADDRESS] підтверджується державним актом від 29.12.2012 року. Суд, перевіривши відповідність оскаржуваного протоколу засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 25.01.2011 року №18 в частині рекомендування приведення межі земельної ділянки у відповідність до плану земельної ділянки, виготовленого ЛМБТІ станом на 16.06.1999 року вимогам чинного законодавства, виходячи з встановлених судом обставин приходить до висновку, що такий не порушує прав позивача, а тому складений в межах компетенції, є правомірним, з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 158, 159 Земельного кодексу України визначено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів на підставі заяви однієї із сторін у місячний термін з дня подання заяви за участю зацікавлених сторін. Так, протокол узгоджувальної комісії, як дорадчого органу є основним документом, який свідчить про проведення підготовчих дій та має бути винесений на сесію ради чи засідання її виконавчого органу, засідання органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, де розглядатиметься спірне питання. За результатами розгляду спорів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, додержання громадянами правил добросусідства, проблемних питань розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності узгоджувальна комісія готує своє рішення, яке оформляється відповідно до протоколу і яке підписують голова та секретар узгоджувальної комісії. Рішення узгоджувальної комісії є підставою для прийняття ухвали міської ради. Рішення узгоджувальної комісії є обов'язковим до виконання усіма органами виконавчої влади, місцевого самоврядування та підприємствами, установами, організаціями, представники яких є членами комісії та всіма суб'єктами звернення. (п.1.3.-1.5. Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів). Тому, доводи представника відповідача та третьої особи [PERSON], які зводяться до того, що протокол узгоджувальної комісії носить рекомендаційний характер та не може бути предметом розгляду у суді, не заслуговують на увагу суду. Не приймаються й до уваги суду доводи позивача про те, що оскаржуваний протокол узгоджувальної комісії належить визнати недійсним, оскільки такий став підставою для прийняття Львівською міською радою ухвали №1931 від 14.11.2012 року «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельної ділянки». Так, у відповідності до Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів протокол узгоджувальної комісії дійсно є підставою для прийняття ухвали міської ради. Проте, яке рішення за результатами його розгляду, позитивне чи негативне, приймає саме Львівська міська рада. Разом з тим, суд приймає до уваги те, що Верховний Суд України 24.11.2004 року постановляючи ухвалу у справі за результатами касаційного перегляду зазначив, що суди повинні враховувати те, що відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України встановлення меж земельних ділянок віднесено до компетенції землевпорядних організацій. Суди ж розглядають спори з приводу суміжного землекористування, в тому числі позови про усунення порушень меж земельних ділянок, встановлених на місцевості землевпорядними організаціями. Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності даних про розміри ділянок, переданих у користування або власність, із фактичними розмірами, то остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою. Таким чином, суд уповноважений розглядати спори між сторонами, котрі є сусідами та власниками чи користувачами вже безспірно розподілених між ними землевпорядною організацією земельних ділянок. Не вправі й суд визначати між ними остаточний розмір земельної ділянки, оскільки це виключне повноваження місцевої ради (ст. 12 Земельного кодексу України). Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач стверджує, що узгоджувальна комісія для вирішення земельних спорів не задовольнила її пропозицію про рівномірний розподіл земельної ділянки в однакових частках між будинками [ADDRESS] та неправомірно взяла до уваги план земельної ділянки, виготовлений на замовлення [PERSON] станом на 1999 рік, після того, як він самовільно переніс металеву огорожу, що не відповідає плану, виготовленому станом на 1953 рік. Суд, дослідивши відповідність доводів позивача матеріалам справи, встановив, що дійсно земельна ділянка між даними будинками не була розподілена та, як позивач [PERSON], так і третя особа [PERSON] були вправі на паритетних засадах претендувати на отримання у власність цієї земельної ділянки для будівництва та обслуговування належних їм будинків. Проте, як встановлено судом, що й ствердила сама позивач у своєму позові, необхідного переліку документів для реалізації свого права на отримання земельної ділянки у власність Львівській міській раді не подавала. Натомість, вимагає у суду встановити (відновити) їй межу земельної ділянки, яка існувала ще станом на 1953 рік під час надання земельної ділянки [PERSON], за його зверненням та зібраними ним документами. Тобто, просить суд зобов'язати саме Львівську міську раду (її уповноважений орган) вчинити ці дії на її користь та на підставі зібраних [PERSON] документів для вирішення свого питання, тобто у спосіб, не передбачений чинним законодавством України. Крім того, суд звертає увагу на те, що доводи позивача щодо встановлення [PERSON] металевої огорожі, яка на її думку, порушує конституційні права, як землекористувача суміжної ділянки, не приймаються до уваги суду, оскільки не є предметом даного спору. Допитані у судовому засіданні за клопотанням кожної із сторін свідки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не показали суду жодних обставин, які мають значення для вирішення даної справи. За наведених обставин справи, судом встановлено, що права позивача не порушені, оскільки узгоджувальна комісія відповідно до повноважень запропонувала свій варіант вирішення спору, який розглянутий відповідним органом - Львівською міською радою, у порядку встановленому чинним законодавством. Суд критично оцінює й доводи позивача в тому, що при розгляді узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів не взято до уваги той факт, що між власниками суміжних земельних ділянок [ADDRESS] не досягнуто згоди щодо їх розмежування, а акт встановлення і показів меж земельної ділянки по [ADDRESS] не підписаний як нею, так і іншими співвласниками будинку, оскільки чинним законодавством України не передбачено обов'язкове підписання вказаного акту суміжними землекористувачами. Твердження позивача про те, що недосягнення згоди між землекористувачами щодо розподілу земельної ділянки при вирішенні спору на засіданні узгоджувальної комісії є підставою для скасування оскаржуваного протоколу є помилковим, оскільки Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів чітко визначає, що згоду у вирішенні спірного питання можуть не досягнути лише члени узгоджувальної комісії при голосуванні. Як беззаперечно встановлено із оскаржуваного протоколу засідання узгоджувальної комісії від 25.01.2011 року, за результатами розгляду звернення [PERSON] щодо погодження межі між земельними ділянками на вул. Луцького, 5 і вул. Луцького, 5-а проголосували більшістю від складу комісії, прийнявши рішення про рекомендування приведення межі земельної ділянки у відповідність до плану, виготовленого ЛМБТІ станом на 16.06.1999 року (ділянка [NUMBER] квартал №178). До того ж вимоги позивача в частині зобов'язання Львівської міської ради (її уповноваженого органу) вирішити земельний спір, відновивши межу земельної ділянки між будинками [ADDRESS] розмістивши цю межу перпендикулярно від вул. Луцького без викривлення в бік земельної ділянки буд.[NUMBER], на підставі первинної земельно-кадастрової документації станом на 1953 рік, з урахуванням інтересів землекористувачів та можливості проїзду автомобілів екстрених служб, не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Так, суд погоджується, що відповідно до положень 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Проте, у відповідності до вимог ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання вирішення земельних спорів, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Аналізуючи наведене, суд не вправі зобов'язувати орган місцевого самоврядування приймати певне конкретне рішення, й на підставі земельно-кадастрової документації, яку пропонує позивач, тобто, у спосіб, що не передбачений чинним законодавством України, відтак правових підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed