Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою № [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач хоча і зареєстрована за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеному будинку з тривалий час, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Однак реєстрація відповідача за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № [ADDRESS]. Від представника позивача надійшла заява про слухання справи за відсутністю його та позивача, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира № [ADDRESS], на праві власності належить [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом першої Миколаївської державної нотаріальної контори від 06.11.2017 р. за реєстровим № 1-1343. Зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до довідки виданої житлово-комунальною конторою № 14 ЖКП ММР «Південь» від 20.11.2017 р. за вих.. № 7119, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON] Відповідно до Акту про непроживання від 20 квітня 2018 року, складеному сусідами позивача [PERSON], [PERSON] за адресою: [ADDRESS] починаючи з травня 2015 року, [PERSON] - не проживає. Її особистих речей в будинку немає, участі в утриманні житла відповідачка не бере. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду, вимоги про зняття з реєстраційного обліку є похідними від вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому позов в частині вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідача не підлягає задоволенню. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial