Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь 11104,72 грн. інфляційних витрат та 1066,14 грн. 3% річних за порушення грошового зобовязання, а всього суму у розмірі 12170,85 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 22 жовтня 2012 року у справі №2/1211/170/2012, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 18.07.2013, позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на її користь заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 11889,42 грн., інфляційні витрати та 3% річних від простроченої суми за період з 24.12.2008 по 01.11.2011, а всього суму у розмірі 12703,53 грн. Протягом тривалого часу після набрання рішенням законної сили [PERSON] ухилявся від виконання судового рішення (оскаржував дії державного виконавця, подавав позов про визнання недійсним кредитного договору тощо), у звязку з чим вперше виконання судового рішення шляхом виплати їй боргової суми відбулося 06 червня 2017 року. При цьому з липня 2013 року по липень 2017 року грошові кошти знецінились майже в три рази, тому враховуючи строки позовної давності, позивач вважає законним здійснення нарахування інфляційних витрат та 3% річних за період з 05 червня 2014 року по 05 червня 2017 року на суму основного боргу, обовязок сплатити яку відповідачем встановлений у рішенні суду від 22.10.2012 у справі №2/1211/170/2012 і яка становить 11889,42 грн. В судове засідання позивач не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, через оголошення в газеті «Урядовий Курєр», заяв про розгляд справи без його участі суду не надавав. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 22 жовтня 2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позовні вимоги задоволено у повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 11 889,42 грн., інфляційні витрати та 3% річних від простроченої суми за період з 24.12.2008 по 01.11.2011, а всього суму у розмірі 12703,53 грн. Відповідно до ухвали апеляційного суду Луганської області від 18 липня 2013 року рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22 жовтня 2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без змін. Отже рішення рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 22 жовтня 2012 року набрало законної сили 18.07.2017. Постановою від 22.02.2013 старшого державного виконавця Краснолуцького МУЮ [PERSON] було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/1211/170-2012 виданого Краснолуцьким міським судом Луганської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 12\~703,53 грн. Постановою головного державного виконавця Святошенського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 14.03.2017 звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON], що отримує дохід у ПАТ «Про [PERSON]», за адресою м. Києв. Як вбачається з виписки по картковому рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» від 24.07.2017, на картковий рахунок [PERSON] 06.06.2017 було зараховано борг у сумі 11857,90 грн. та 13.07.2017 борг у сумі 845,63 грн. Тобто з матеріалів справи вбачається, що перший платіж по виконанню рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22 жовтня 2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором був здійснений 06.06.2017 року. Відповідно до розрахунку суми позову, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за порушення грошового зобовязання за період з 05 червня 2014 року по 05 червня 2017 року, що становить 1066,14 грн. та заборгованість з урахуванням індексу інфляції з 05 червня 2014 року по 05 червня 2017 року, що становить 11104,72 грн. Згідно роз'яснення п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Оскільки після видачі судового рішення відповідач зобов'язання не виконав, то позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Набрання законної сили рішенням суду про стягнення грошового боргу не є підставою для припинення грошового зобовязання, а боржник несе обовязок відшкодувати інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів за час до виконання рішення суду про стягнення грошового боргу. Тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача втрат від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати основного боргу в сумі 11104,72 грн. та 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 1066,14 грн. підлягають задоволенню повністю. Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач є інвалідом ІІ групи та відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved