Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про стягнення з аліментів на її утримання як непрацездатної матері у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом та довічно. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що спільне життя з чоловіком не склалось, останній звернувся до суду з заявою про розлучення, рішення у справі на даний час не постановлено. Від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього сина [PERSON], та малолітню доньку [PERSON] Позивач є інвалідом, потребує постійного лікування, чоловік та повнолітній син не надають матеріальної допомоги позивачу, останню надають батьки позивача. Крім того, позивач також несе витрати на утримання малолітньої доньки. Таким чином, позивач потребує матеріальної допомоги, у зв'язку з чим звернулася до суду з даним позовом до сина, який працює та має можливість її надавати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі з підстав наведених в останньому. Відповідач позов не визнав та пояснив, що на матері не потрібне лікування та кошти на проїзд до медичних установ, оскільки остання лікується безкоштовно. Крім того, матір останнім часом ухилялась від виконання своїх обов'язків і продовжує ухилятися, забезпеченням родини, в тому числі і малолітньої доньки займається батько. Крім того, позивач має на праві власності ? частини квартири, отримує пенсію, яка є достатньою для забезпечення життя останньої. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16.11.1991 року /а.с. 4/. Від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього сина -[PERSON], [INFO] та малолітню доньку - [PERSON], [INFO] /а.с. 5/. 24.07.2013 року, згідно довідки до акту огляду МСЕК серія [NUMBER], позивачу встановлено І групу інвалідності у зв'язку із загальним захворюванням - довічно. Згідно даної довідки [PERSON] потребує сторонньої допомоги /а.с. 3/. В період з 06.06.2011 року до 25.05.2013 року позивач проходила лікування у другому неврологічному відділенні КМКЛ №4, а також перебувала на лікуванні у Центрі розсіяного склерозу КМКЛ №4 у період з 01.06.2010 року по 11.06.2010 року, ліків в рамках державної програми лікування розсіяного склерозу під час перебування в стаціонарі не отримувала /а.с. 23/. Як вбачається із висновку КМКЛ №4, 08.07.2015 року стан хворої [PERSON] погіршився, рекомендовано медикаментозне лікування, 2 місяці та нагляд у Київському міському центрі розсіяного склерозу /а.с. 56/. Згідно відповіді КНП «ЦПСМСД №2» Дарницького району м. Києва від 01.07.2015 року, позивач, хворіє розсіяним склерозом з 2004 року, з 2009 року визнана інвалідом ІІ групи, з 2013 року - інвалідом І Б групи, довічно /а.с. 50/. Позивач постійно перебуває під наглядом лікарів терапевта та невролога, отримує амбулаторне лікування та потребує планового стаціонарного лікування. У разі амбулаторного лікування, має право на отримання медикаментів з 50% знижкою їх вартості, через аптечну мережу, в межах бюджетного фінансування /а.с. 50/. Згідно висновку лікарсько-консультативної комісії КНП «ЦПСМСД №2» Дарницького району м. Києва від 07.07.2015 року позивач є інвалідом І групи довічно та потребує постійного прийому медикаментів /а.с. 52/. Представником позивача у судовому засіданні надано чеки, які підтверджують придбання медичних препаратів для позивача, а також чек від 08.07.2015 року про сплату поїздки в одну сторону позивачкою до КМКЛ №4, вартістю 85 грн. /а.с. 53, 56/. Відповідно до довідок УПФ України у Дарницькому районі м. Києва від 20.04.2015 року про розмір пенсії позивачки, як інваліда І групи, щомісячна пенсія позивача становить 1149,72 грн. /а.с. 6/. Інших доходів позивач не має та є непрацездатною, а також особою, яка потребує сторонньої допомоги. Крім того, позивач, як інвалід І групи потребує сторонньої допомоги та не має можливості у зв'язку із захворюванням вільно пересуватись, тому відповідно вимушена для підтримання стану здоров'я, нести витрати пов'язані з придбанням медичних препаратів у тому числі і під час перебування на стаціонарному лікуванні (як вбачається з відповідей: КМКЛ №4 ліків по державній програмі лікування розсіяного склерозу під час перебування в стаціонарі [PERSON] не отримувала; КНП «ЦПСМСД №2» Дарницького району м. Києва- Рубленко С.П. має право на отримання ліків в межах державного фінансування в разі амбулаторного лікування в мережах аптек з 50% знижкою, при цьому рекомендоване планове стаціонарне лікування при якому пільги на ліки відсутні. Крім того, представник позивача зазначила, що на утриманні останньої перебуває малолітня донька проти чого заперечував відповідач. Виходячи з принципу рівності батьків в утриманні дитини та відповідного обов'язку передбаченого ст. 180 СК України та враховуючи, що в судовому процесі не встановлено порушення такого обов'язку позивачем, суд вважає доводи відповідача в цій частині неспроможними. Батьки дитини, що не досягла повноліття повинні надавати матеріальну допомогу щомісячно не меншу ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, позивач щомісячно повинна утримувати дитину на суму, що є не меншою 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить 385,80 грн. При цьому маючи щомісячний дохід у виді пенсії по інвалідності 1149,72 гривень, позивач повинна нести витрати по забезпеченню дитини до досягнення нею повноліття не менше 385,80 грн. щомісячно, а отже не її особисте утримання залишається не більше 763,92 гривень ( 1149,72 грн-385,80 грн.) на місяць, що є значно меншою сумою, порівняно з прожитковим мінімумом встановленим законом для осіб, які втратили працездатність, що на момент постановлення рішення справі складає 949 гривень щомісяця. Таким чином доводи відповідача про те, що мати не потребує лікування, отримує ліки безкоштовно, і має достатній дохід для власного утримання є неспроможними і такими, що спростовуються наведеними доказами. Як встановлено у судовому засіданні, відповідач повнолітній, працездатний, має постійний стабільний дохід близько 4000 грн. /а.с. 21/ на місяць, що значно перевищує щомісячний дохід його непрацездатної матері інваліда І групи, яка потребує сторонньої допомоги. Статтею 202 СК України передбачено, що повнолітня дитина, зобов'язана утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно ст.203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, виниклих тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявні всі юридичні складові для виникнення аліментних зобов'язань у відповідача перед його непрацездатною матір'ю, а саме: наявність родинних зв'язків між матір'ю і повнолітнім сином; потреба позивача у матеріальній допомозі та її непрацездатність; наявність можливості у відповідача надавати таку матеріальну допомогу, відсутність інших осіб на утриманні, стані здоров'я; наявність обставини, що дохід, отриманий позивачем не забезпечує останній прожиткового мінімуму, встановленого законом, враховуючи наявність на утриманні малолітньої доньки, а також необхідних постійних витрат на лікування і зв'язку з інвалідністю. Обов'язок повнолітніх дітей щодо утримання батьків, які потребують матеріальної допомоги і є непрацездатними за станом здоров'я, зберігається протягом усього строку інвалідності, а щодо батьків, які потребують матеріальної допомоги і є непрацездатними за віком -довічно. При визначенні розміру аліментів, суд враховує що, позивач, окрім задоволення звичайних потреб, змушена здійснювати витрати на відновлення здоров'я, лікування тощо, з тим, щоб наблизити своє життя до нормального. Отже, враховуючи всі особливості конкретної життєвої ситуації та оцінюючи характер і розмір необхідних витрат в залежності від ступеня непрацездатності позивача, її життєвих потреб і умов життя, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу (заробітку) щомісячно та довічно, що буде справедливим по відношенню до обох сторін. Суд вважає доводи відповідача про те, що останній повинен витрачати кошти на навчання, суд вважає недоведеними, оскільки відповідач до навчального закладу не вступив /а.с. 34 - 36/. Також, суд вважає доводи відповідача про те, що позивач її чоловік, відповідач та малолітня донька є співвласниками квартири /а.с. 22/ не мають юридичного значення для обґрунтування доводів відсутності потреби у позивача в матеріальній допомозі. Враховуючи, що позивачка звільнена від оплати судового збору за звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved