Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила стягнути на її користь невиплачену заробітну плату за період з 22.05.2018 року по 31.07.2018 року в розмірі 10 314,15 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі - 29 469 грн, компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 675,88 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 31.07.2018 року наказом Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 12-К її було звільнено з посади виконувача обов`язків старшого наукового співробітника відділу реформування відносин власності Науково-дослідного економічного інституту у зв`язку з реорганізацією (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України). В день звільнення відповідач не здійснив виплату заробітної плати за період з 22.05.2018 року по 31.07.2018 року. Станом на день звернення до суду заробітна плата не була виплачена. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.02.2019 р. відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Відповідач своїм правом надати відзив на позов не скористався. До суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення відправлення, з якого вбачається, що відповідачем отримано копію ухвали про відкриття провадження у даній справі та копія позовної заяви з додатками до неї. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] наказом Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 22.05.2018 року №7-к поновлено на посаді в.о. старшого наукового співробітника відділу реформування відносин власності. Наказом Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 12-К від 31.07.2018 року позивача звільнено з посади в. о. старшого наукового співробітника відділу реформування відносин власності на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП (а.с.8). В день звільнення розрахунок з позивачем проведено не було, про що свідчить її заява від 06.12.2018 року (а.с.9), відповіді відповідача за підписом голови комісії з реорганізації Науково-дослідного економічного інституту М.М.Малашок (а.с.10,12). Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Стаття 117 КЗпП України визначає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Переконливих та достатніх доказів на підтвердження того, що невиплачена заробітна плата при звільненні позивачу відбулося не з вини роботодавця Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, а з інших об`єктивних причин, відповідачем суду не надано. Аналіз наведених норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-788цс16 від 14 грудня 2016 року, також роз`яснено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. З огляду на те, що відповідачем не було доведено відсутність його вини в тривалому не проведенні кінцевого розрахунку з позивачем, не зазначено поважних причин, що унеможливили здійснення виплати в строк, суд дійшов висновку про те, що невиконання Науково-дослідним економічним інститутом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України обов`язку повного розрахунку з працівником при звільненні останнього є підставою для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України, та стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14, зазначається, що механізм здійснення розрахунку сум, передбачених ст. 117 КЗпП України, визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-788цс16 від 14 грудня 2016 року, також роз`яснено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню на користь позивача за пе ріод з 01.08.2018 року по 19.02.2019 року, що складає 141 робочий день. Середньоденний заробіток позивача складав 209 грн. Отже, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 29 469 грн (209 х 141). Крім того, відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Отже з урахуванням вказаної норми закону з відповідача на користь позивача підлягає компенсація в сумі 675,88 грн. У зв`язку із задоволенням позову відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір за три майнові вимоги, в загальному розмірі 4 045,90 грн (1% від 40 459,03), на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved