Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 30.01.2018 розірвано. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Позивач зазначає, що станом на момент подання позовної заяви, відповідач як батько дитини не бере жодної участі у вихованні дитини, матеріально не забезпечує, не бажає бачитись зі своїм сином. Також позивач вказує, що вона має постійне місце роботи, отримує заробітну плату, позитивно характеризується за місцем роботи та місцем проживання, у неї наявне на праві власності нерухоме майно для комфортного проживання з дитиною. Позивач зазначає, що вона в повній мірі забезпечує дитині гідні умови проживання, забезпечує та підтримує повний фізичний, психічний та соціальний розвиток дитини, з метою підтримання розвитку дитини направила сина на дошкільне навчання до Вінницької приватної гімназії «Дельфін». Вказує, що відповідач, в свою чергу, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, місце його перебування невідоме, контактувати ні з нею, ні з сином він не бажає, не бере жодної участі у вихованні та розвитку дитини. Позивач наголошує, що синові за станом здоров`я постійно необхідне оздоровлення та лікування в санаторно - курортних умовах, та вона має потребу вивозити дитину за кордон, однак отримати нотаріально посвідчений дозвіл другого з батьків не може через ігнорування відповідачем її прохань. Тому вважає, що своїми діями батько дитини несе загрозу здоров`ю сина, що підтверджує його байдужість та ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Позивач вказує, що відповідач з дня народження дитини її майже не бачив, з дитиною не проживав, не цікавився її життям та розвитком, не надавав матеріального утримання, не цікавився навчально-виховним процесом сина, з дитиною не спілкується, не приходить до неї, участі у вихованні, забезпеченні сина не бере. При цьому перешкод у спілкуванні з дитиною з боку позивача йому не створювалось. За вказаних обставин позивач просить суд позбавити відповідача [PERSON] , батьківських прав щодо дитини [PERSON] , а також стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно,починаючи з 16.06.2020 і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 23.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження (а.с. 24). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 23.06.2020 при відкритті провадження залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, як орган опіки та піклування, Вінницьку міську раду, зобов`язано надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору (а.с. 24). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 10.09.2020 закрито підготовче провадження в справі, призначено справу до судового розгляду (а.с. 68). Представники позивача [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зазначили, що батько не бере участі в житті дитини, не надає дозволів на виїзд матері з дитиною за кордон, що вважають ухиленням від виконання батьківських обов`язків. Суду пояснили також, що позивачка перешкод у спілкуванні батька з дитиною не чинила, однак батько не намагався навіть спілкуватися з дитиною. Дитина взагалі не знає батька та в силу свого віку не розуміє причин його відсутності. Всі потреби дитини забезпечуються одноосібно позивачкою, тому також просили задовольнити позов в частині стягнення аліментів з відповідача. Відповідач, який брав участь в судовому розгляді в режимі відеоконференції в зв`язку з ув`язненням та перебуванням в Вінницькій установі відбуття покарань № 1, в судовому засіданні вказав, що до нього ніхто не звертався за допомогою щодо утримання дитини, він намагався спілкуватися з дружиною та дитиною, однак дружина заперечувала проти їхнього спілкування. Суду пояснив також, що з 31 січня 2020 року він перебуває в місцях позбавлення волі та до цього часу він додому до дружини не приходив жодного разу, тому що батько позивачки попросив його не приходити, бачив сина, коли йому було 4 місяці, з того часу дружина один раз надсилала йому фото сина в соціальних мережах, спершу до дружини телефонував 1 раз на 1-2 місяці, однак вона не відповідала на дзвінки. Інших дієвих заходів для спілкування та участі у вихованні сина, окрім дзвінків до дружини, він не вчиняв, коштів на утримання дитини не надавав, оскільки до нього ніхто не звертався за такою допомогою. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, як органу опіки та піклування Вінницької міської ради, в судовому засіданні підтримала наданий органом опіки та піклування висновок щодо суті спору, позов просить задовольнити. Суду пояснила, що відповідач до органу опіки та піклування Вінницької міської ради не звертався взагалі, своїх батьківських обов`язків не виконував, на вжиті заходи стосовно з`ясування причин ситуації, що склалася, відповідач лише повідомив орган опіки та піклування, що любить свого сина і не бажає, щоб його позбавили батьківських прав, але будь-якої ініціативи стосовно встановлення зв`язку з дитиною, намірів вживати для цього відповідних дій не висловлював. За такої пасивної поведінки батька вважає, що позбавлення його батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. Зважаючи на вік дитини, вважає не доцільним з`ясовувати думку дитини щодо вирішення спору, оскільки дитина взагалі не знає відповідача. Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи, що мають значення для вирішення спору судом. Сторони по справі з 21.06.2016 перебували в шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2018 розірвано, що підтверджується копією відповідного рішення суду, згідно якого (а.с. 9). В шлюбі у сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 03.11.2016 (а.с. 8). Згідно з характеристикою, виданою завідуючим кафедри соціальної медицини та ООЗ Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, [PERSON] працює в ВНМУ ім. М.І. Пирогова з 2011 року по теперішній час на посаді асистента кафедри соціальної медицини та ООЗ, позитивно характеризується за місцем роботи, отримує відповідну заробітну плату (а.с. 10, 14). Згідно з характеристикою, виданою управителем ОСББ «Долина-39», позивач [PERSON] за місцем проживання зарекомендувала себе позитивно, скарг від сусідів та мешканців будинку не надходило (а.с. 11). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.03.2020, позивач [PERSON] має на праві приватної власності дачний (садовий) будинок та земельну ділянку для індивідуального садівництва, які розташовані в [ADDRESS] , та нежитлові будівлі та споруди та земельну ділянку для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташовані по [ADDRESS] (а.с. 12 - 13). Згідно з копією довідки за № 51 від 05.02.2020 та довідкою № 156 від 24.06.2020 Вінницької приватної гімназії «Дельфін», дитина [PERSON] дійсно відвідує дошкільне відділення ВПГ «Дельфін» з 09.09.2019 і по теперішній час, протягом даного періоду дитину супроводжує та забирає з навчального закладу виключно мама [PERSON] , батько [PERSON] у дошкільному відділенні не з`являвся та з малолітнім [PERSON] помічений не був (а.с. 15, 47). Згідно копії виписки з історії розвитку дитини [PERSON] . Вінницької АЗПСМ (сільської) від 28.02.2020, дитина знаходиться на обліку в Вінницькому РМЦ ПМСД з народження, за цей час при обстеженні та лікуванні дитини була присутня тільки мати, на даний час дитина потребує оздоровлення та лікування в санаторно-курортних умовах (а.с. 16). Згідно з довідкою, виданою ОСББ «Долина-39», за № 0127 від 26.06.2020, позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з малолітнім сином [PERSON] , проживають одні, батько [PERSON] за вищевказаною адресою не з`являється (а.с. 48). Згідно копії листа Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 16.09.2020, відповідач по справі [PERSON] на даний час тримається в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» за адресою: вул. Брацлавська, 2 м. Вінниця (а.с. 77). З висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради як органу опіки та піклування від 05.11.2020 встановлено, що з урахуванням неналежного виконання батьком протягом тривалого часу обов`язків по вихованню та утриманню сина, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] (а.с. 88 - 89). Під час судового розгляду сторона позивача відмовилася від допиту свідків, вказаних в ухвалі суду від 10.09.2020, оскільки за результатом пояснень учасників судового розгляду не вбачають потреби в наданні таких доказів. Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Положеннями ч.ч.1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, та в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім враховані права батьків. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України , мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Положеннями ст. 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд вважає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «С.С. проти Словенії» дійшов висновку, що оскільки розуміння потреб дитини було обмеженим, а також не існувало емоційного зв`язку між матір`ю та дитиною, позбавлення батьківських прав у такому випадку відповідало конвенційним гарантіям, оскільки інтерес дитини до забезпечення постійного догляду та емоційної стабільності перевищив інтерес матері у збереженні правових зв`язків з дитиною. В справі «Суур проти Естонії» Європейський суд з прав людини також дійшов висновку про відповідність інтересам дитини позбавлення батька батьківських прав щодо неї в зв`язку з втратою контакту з дитиною, а примушування дитини до спілкування могло б бути контрпродуктивним. Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає встановленим, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не бере участі у вихованні та утриманні дитини, долею сина не цікавиться, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не піклується про його фізичний, духовний і моральний розвиток, не створює умов для отримання ним освіти, виявляє байдужість до дитини, при цьому об`єктивних перешкод для реалізації відповідачем його батьківських обов`язків в судовому засіданні не встановлено. Тобто суд вважає, що відповідач свідомо ухилявся протягом тривалого часу від участі в житті дитини за відсутності перешкод для цього, жодних дієвих заходів, спрямованих на встановлення зв`язку з дитиною, не вживав. Враховуючи вік дитини, суд вважає доведеним, що за умови останнього спілкування батька з сином, що було у віці 4 місяців дитини, якій на даний час випонилося 4 роки, в дитини відсутній будь-який емоційний зв`язок з батьком, що за наявними в справі документами не вплинуло негативно на його емоційний та духовний розвиток. Враховуючи такі обставини, суд визнав недоцільним з`ясування в судовому засіданні думки дитини стосовно заявлених вимог, з огляду на вік та відсутність доказів усвідомлення та розуміння в дитини, що відповідач є його батьком. Безумовно, заперечення відповідачем проти позовної вимоги про позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини, але будь-яких дієвих заходів до встановлення зв`язку з сином він не вживав протягом 3 років за відсутності доказів наявності перешкод в цьому, на даний час, за його повідомленням, з 31 січня 2020 року відповідач перебуває в місцях позбавлення волі та обставин, які б свідчили, що він може та бажає відповідними дієвими заходами змінити свою поведінку стосовно відносин з сином, а також відсутність негативного впливу на емоційний стан дитини внаслідок такого спілкування, під час судового розгляду не встановлено. Будь-яких клопотань стосовно відновлення відповідного спілкування з сином від відповідача до суду не надходило. Суд також враховує висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, тому суд приходить до висновку, що існують достатні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] та такий захід відповідатиме якнайкращим інтересам дитини з точки зору її права на стабільний емоційний розвиток. Також суд звертає увагу, що згідно з ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, внаслідок чого суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно з ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти), відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи наявні обставини справи, та перш за все інтереси дитини, її право на належний рівень життя, суд вважає заявлений позивачем розмір аліментів в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку обґрунтованим та таким, що відповідає ст. 182 СК України, а тому такі вимоги позивача підлягають до задоволення. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину в судовому засіданні не встановлено. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне з метою забезпечення інтересів дитини, допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки судом задоволено позовні вимоги, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав в сумі 840, 80 грн гривень (а.с. 1) та згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України,з відповідачана користь держави слід стягнутисудові витрати, а саме судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів, від сплати якого звільнено позивача, в розмірі 840, 80 грн. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved