Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін договору до первісного стану, мотивуючи його тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 12.12.2008 року квартира [ADDRESS] належала їй, [PERSON] (її чоловік, помер [INFO] ) та [PERSON] (її син та відповідач у справі), частка власності кожного складала 1/3 квартири. 2 березня 2010 року вона та [PERSON] подарували по 1/3 частки кожний синові [PERSON] і на підставі договору дарування він став єдиним власником квартири. Вважає, що укладений 02.03.2010 договір дарування необхідно визнати недійсним, оскільки він не відповідав її внутрішній волі та волі [PERSON] , оскільки вони хотіли укласти договір довічного утримання. Зазначає, що відповідач є її сином, однак не надав їй жодної допомоги, зловживає алкогольними напоями та систематично вчиняє домашнє насильство відносно неї та вчиняв до її покійного чоловіка. Вона є особою похилого віку і за станом здоров`я потребувала та потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги і погодилася на передачу своєї частини квартири у власність відповідачу лише за умови отримання довічного догляду та утримання, тобто вона та її чоловік вважали, що укладають договір довічного утримання. Квартира [ADDRESS] є єдиним житлом для неї та була єдиним житлом для [PERSON] і після укладення договору дарування вони там продовжували проживати, що свідчить про помилку та неправильне сприйняття нею та [PERSON] фактичних обставин правочину, передача квартири за оспорюваним договором дарування фактично не відбулася. Укладений договір дарування порушував її права та права [PERSON] , оскільки через похилий вік і стан здоров`я, укладаючи його вони мали на меті відчуження на користь відповідача квартири, яка була їх єдиним житлом, лише за умови довічного утримання і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідків, то договір дарування не був би укладений. На підставі викладеного, просить визнати недійсним договір дарування 2/3 квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] [PERSON] , [PERSON] посвідчений 02.03.2010 року приватним нотаріусом Сурмою Г.Ф. та скасувати реєстрацію 2/3 частки власності квартири [ADDRESS] за [PERSON] номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 25762460 проведену на підставі спірного договору дарування. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, додала, що вона та її чоловік постійно проживали, а вона проживає і на даний час, в подарованій сину квартирі. Зазначила, що укладаючи договір дарування, мали на увазі договір довічного утримання, квартиру вони подарували синові, бо надіялися, що він догляне їх до смерті, однак той почав зловживати алкогольними напоями, а після смерті батька взагалі почав виганяти її з квартири та постійно казати, що то його квартира, а вона не має до неї жодного відношення., вона до 2020 року в поліцію не зверталася, бо надіялася, що син покається, однак останньою краплею стало те, що влітку 2020 року відповідач побив її, після цього вона почала звертатися за захистом до поліції. Вона боїться, що він продасть квартиру, гроші забере собі, а вона залишиться на вулиці. Просила позов задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, повторно не з?явився в судове засідання, про причину неявки не повідомив, клопотань не подав. Суд вважає можливим проводити розгляд справи у його відсутності . Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2008 року серії [NUMBER] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] , частка кожного складала по 1/3.2 березня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладений договір дарування, згідно з умовами якого [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] 2/3 квартири [ADDRESS] , договір посвідчений приватним нотаріусом Сурмою Г.Ф.та зареєстрований у реєстрі за номером 439. Державна реєстрація права власності [PERSON] на вказану квартиру проведена 13.04.2010 року за реєстраційним номером 25762460. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП та неодноразово за ч.2 ст.173-2 КУпАП - за вчинення домашнього насильства відносно позивача, що підтверджується постановами Теофіпольського райсуду від 04.11.2020 (справа №685/1387/20) , 27.01.2021 (справа №685/1567/20), 27.01.2021 (справа №685/114/21). Відповідно до довідки виданої Теофіпольським ВУЖКГ від 23.03.2021 за адресою [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.03.2021 у власності позивача відсутнє нерухоме майно. Згідно з довідкою Теофіпольського ВУЖКГ від 24.03.2021 на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] за адресою [ADDRESS] були зареєстровані та проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Правочином, згідно частин 1 та 2 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов`язків, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Обставинами, які вказують на помилку - неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення, є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Вказане узгоджується з практикою ВС, викладеною у постанові від 16.06.2016 у справі №6-93цс16 Судом встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] 1940 р.н. (позивач), та [PERSON] (чоловік позивачки), якому на час укладення договору дарування було 73 роки, продовжували проживати у спірній квартирі і позивач проживає до тепер, а [PERSON] проживав до своєї смерті; передача квартири фактично не відбулася; будь-якого іншого житла позивач немає, в силу свого похилого віку та за станом здоров`я позивач потребувала та потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що укладаючи договір дарування, дарувальники мали на увазі не договір дарування, а договір довічного утримання, тобто мала місце помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач не надав суду доказів, які б спростовували докази позивача, суд вважає необхідним позов задовольнити. Витрати позивача на сплату судового збору при зверненні до суду підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved