Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, зазначивши на обґрунтування своїх позовних вимог наступне. З 20.06.2015 року по 23.06.2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу мають дитину - сина [PERSON], [INFO] Вона, позивач, разом з сином проживає окремо від відповідача, разом в відповідачем ніколи не проживали. На теперішній час вона має намір виїхати разом з дитиною до Автономної Республіки Крим з метою оздоровлення дитини. Проте добровільно відповідач відмовляється надати нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дитини, посилаючись на відсутність часу. Тому просить суд надати їй дозвіл на виїзд сина [PERSON], [INFO] до Автономної республіки Крим (далі АРК) до досягнення дитиною 16 років без згоди і супроводу батька. У відзиві відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, зазначивши, що аргументи, наведені позивачем про необхідність лікування дитини в АРК, є безпідставними. На скільки йому відомо, дитина хронічних захворювань не має. Оздоровити дитину можливо і без виїзду до окупованої території АРК, в санаторіях та будинках відпочинку, розташованих на підконтрольній території. Він не проти того, щоб дитина розвивалася і відвідували цікаві місця. Проте, на його думку, з даним позовом позивач звернулася з метою нанести йому чергову моральну травму, позбавити можливості бачити сина і приймати участь у його вихованні. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, наполягала на їх задоволені. При цьому пояснила, що її дитина часто хворіє простудними захворюваннями, санаторно - курортне лікування її сину рекомендовано лікарем. Безкоштовний відпочинок в АРК їй запропонували знайомі, що проживають у місті Севастополі. Туди вона планує поїхати влітку цього року. Оздоровлювати дитину на території, що не є окупованої, вона не має матеріальної можливості, а відпочинок в АРК їй запропоновано безкоштовно. Доводи відповідача про те, що вона має намір вивезти дитину назавжди, вважає безпідставними, оскільки її постійним місцем проживання є м. Волноваха Донецької області. Там вона має постійно місце роботи продавцем в магазині «АТБ», проте на теперішній час перебуває у декретній відпустці, після якої планує повернутися на своє робоче місце. Наміру змінити місце проживання вона не має. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, з підстав, викладених у відзиві. Також пояснив, що позивач може назавжди вивезти дитину на тимчасово окуповану територію і не повернутися звідти. В такому разі він взагалі буде позбавлений можливості спілкуватися з сином. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення Волноваського районного суду Донецької області від 23.06.2017 року розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 20.06.2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Згідно довідки № 627, виданої лікарською амбулаторією м. Волновахи Донецької області, встановлено, що [PERSON], [INFO] рекомендовано санаторно - курортне лікування в санаторії пульмонологічного типу, рекомендоване місце лікування південний беріг Криму та інше (а.с.24). Згідно довідки розрахунку від 06.04.2018 року № 4629, виданої Волноваським районним відділом виконавчої служби, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], станом на 01.04.2018 року становить 30576, 52 грн. (а.с. 26). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є матір'ю позивача [PERSON] На теперішній час донька разом з онуком проживають з нею. Батько дитини участі у його вихованні не приймає, допомоги не надає, дитину не відвідує. Дитина часто хворіє простудними захворюваннями, у зв'язку з чим донька має намір влітку повезти дитину на оздоровлення до АРК, де є можливість безкоштовного відпочинку. Наміру змінювати місце проживання [PERSON] не має. Остання перебуває в декретній відпусті, після якої планує вийти на своє постійне місце роботи до магазину «АТБ». Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є подругою позивача [PERSON] Остання планує влітку 2018 року повезти дитину на відпочинок до м. Севастополя АРКА з метою його оздоровлення, оскільки дитина часто хворіє. Наміру виїхати на постійне місце проживання до іншої місцевості [PERSON] не має. Згідно з положеннями частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише зі згоди батьків і в їх супроводі або у супроводі осіб, які ними уповноважені. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, регулюється «Правилами перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою КМ України N 57 від 27 січня 1995 року. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійній основі, без зазначення початку й закінчення виїзду суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що у позивача є обґрунтовані підстави для отримання дозволу на виїзд дитини до АРК та перетину лінії розмежування територій України, зокрема з метою оздоровлення дитини в літній період, що знайшло свої підтвердження в судовому засіданні вище переліченими доказами. Такий виїзд буде відповідати інтересам дитини, а тому заявлені вимоги обґрунтовані. При цьому суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме із зазначенням конкретного періоду часу для виїзду з 01 червня 2018 року і до 1 вересня 2018 року, та зобов'язанням при цьому позивача повернути неповнолітнього [PERSON] на територію України не пізніше 1 вересня 2018 року. Посилання відповідача [PERSON] на те, що позивач має намір назавжди вивезти дитину за межі країни суд вважає безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. За правилами пункту 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України суд покладає понесені позивачем [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в сумі 640 гривень на відповідача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: partial