Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Зазначила, що перебуває у шлюбі з [PERSON] Спільне життя з відповідачем не склалось, що призвело до припинення шлюбних стосунків та ведення спільного господарства. У звязку з наведеним просить: розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем; спільну дитину залишити на її виховання. Сторони в судове засідання не зявились. Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 24). Відповідач також подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав (а.с. 25) У зв'язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам частини 2 статті 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 26 березня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції в Житомирській області було зареєстровано шлюб сторін (а.с. 3). 05 листопада 2016 року у сторін народилася спільна дитина [PERSON] (а.с. 4). Згідно з частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст. 112 СК України). Сімейні відносини сторін припинені, сумісного господарства не ведуть. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що збереження шлюбу сторін суперечило б їхнім інтересам, а тому позовна вимога стосовно розірвання шлюбу має бути задоволена. Щодо вимоги про залишення на виховання позивача дитини суд зазначає таке. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦК України). Відповідно до положень статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Це спір про місце проживання дитини. За змістом частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Стаття 159 СК України регулює питання участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Це спір про участь одного з батьків у вихованні дитини. Отже, з аналізу зазначених правових норм слідує, що поняття місця проживання дитини та її виховання не є тотожними. За таких обставин, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відтак можна зробити висновок, що позивач, заявивши вимогу про залишення дитини на вихованні з нею, обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки пред'явлення такої вимоги не узгоджується із нормами сімейного (спеціального) законодавства, а тому в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн та 400 грн витрат на правову допомогу (а.с. 9-12) мають бути стягнуті з відповідача на корись позивача.

Outcome: partial