Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку набувальної давності, посилаючись на те, що в 2003 році між позивачем та [PERSON] було укладено домашню угоду, за якою [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], за ціною у 800 доларів США. Нотаріально посвідчена вказана домашня угода посвідчена не була. [INFO] [PERSON] померла. На сьогоднішній час позивач продовжує мешкати у вказаному будинку, однак ним були втрачені усі документи на будинок, передані йому попереднім власником. Крім того зазначив, що він утримує будинок в належному стані, робить ремонт, сплачує всі необхідні комунальні та інші платежі, вважає цей будинок своєю власністю. З огляду на вищевикладене та посилаючись на ст. 344 ЦК України, позивач вважаючи себе таким, що добросовісно заволодів чужим майном в 2003 році, постійно, відкрито, безперервно та безтитульно володів ним, забезпечував його утримання, просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Представники позивачів в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просить справу слухати без участі їхнього представника. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона мешкає по сусідству з позивачем. Крім того зазначила ,що у 2003 році вона була присутня при купівлі-продажу спірного будинку, та повідомила, що в її присутності позивач передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 800 доларів США в якості оплати за придбаний будинок. Після укладення угоди, [PERSON] переїхала мешкати до свідка [PERSON], а позивач почав мешкати у спірному будинку та відповідно почав його утримувати. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом в встановлено, що згідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № 746 від 21.01.1976 року, будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої власності. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого 17.05.2012 року Виконавчим комітетом Кушугумської сільської ради Запорізького району Запорізької області, [INFO] померла [PERSON], про що 05.04.2004 року зроблено відповідний актовий запис № 43. Відповідно до паспорту позивача він з 18.10.2012 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Згідно із довідками Кушугумської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 200 від 28.01.2013 року та № 2019 від14.10.2011 року вбачається, що [PERSON], [INFO], проживає без реєстрації в [ADDRESS], з 2003 року. Згідно із наданих позивачем світлокопій квитанцій (а.с. 15-28) вбачається, що він сплачує платежі за користування електроенергією у спірному будинку. Так, відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: - володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; - володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; - володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. Окрім того, в п.6 Листа ВССУ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне. Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; - у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння , а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Виходячи з аналізу наведених норм права, суд приходить до висновку що право власності будинок [ADDRESS] не може бути визнано за позивачем за набувальною давністю, оскільки він на момент заволодіння майном мав інші підстави виникнення права власності. Таким чином, суд приходить до висновку що позивачем обраний невірний спосіб захисту свого права відповідно до приписів ст.ст. 15,16 ЦК України та не відповідає специфіці правовідносин що виникли, тому вимоги викладені в заяві не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed