Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини з нею, в якому зазначила, що від шлюбу з відповідачем мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Місце проживання позивача та доньки [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Донька відвідує школу, облікована у медичній установі. Позивач піклується про дитину, квартира, де вони мешкають обладнана необхідними меблями, побутовою технікою, є дитячі іграшки та все необхідне для розвитку і навчання дитини. Дитина забезпечена одягом та їжею, предметами гігієни. Позивач не має шкідливих звичок, підтримує чистоту та порядок вдома. На даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною - донькою [PERSON] , [INFO] . Крім того, позивач має на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Відповідач аліменти на утримання доньки не сплачує, участі у її вихованні майже не приймає, її життям не цікавиться, часто перебуває за кордоном. Позивач має намір подорожувати з дітьми за кордоном, однак не має такої змоги без згоди батька [PERSON] - відповідача у справі. Однак щоразу отримувати таку згоду є проблематично, оскільки відповідач часто перебуває за кордоном, або не виходить на зв`язок та не бажає врегулювати це питання, тому вона вирішила звернутися в суд з даним позовом та просить визначити місце проживання доньки [PERSON] з нею за фактичною адресою місця проживання: [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином. Надав до суду заяву, в якій зазначив, що згоден з позовом. Він надає згоду на те, щоб дитина проживала з позивачем, оскільки у нього немає умов для проживання доньки, він часто перебуває за кордоном на заробітках, дитині краще бути жити з матір`ю. Просить розглянути справу без його участі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. Під час винесення рішення покладаються на розсуд суду. Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 серпня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню виходячи з наступного. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2011 року (а.с.12). Позивач є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Позивач та малолітня [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Фактично останні проживають за адресою: [ADDRESS] , що видно із акту про фактичне місце проживання від 23 червня 2020 року (а.с.13). Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Із акту про обстеження матеріально-побутових умов сім?ї малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , видно, що сім?я складається з чотирьох чоловік: позивач [PERSON] , малолітня [PERSON] , малолітня [PERSON] , 2017 року народження та вітчим [PERSON] . В квартирі наявне газопостачання, електропостачання та центральне опалення, санітарний стан житла задовільний. Дитина забезпечена всім необхідним: одягом, взуттям, має власну кімнату. Стосунки в сім?ї доброзичливі. Мати та вітчим контролюють навчання дівчинки, відповідально ставляться до її виховання, регулярно відвідують батьківські збори та рекомендації вчителя. Батько дитини участі у її вихованні не бере, жодного разу до школи не з`являвся, вихованням і навчанням [PERSON] не цікавиться (а.с.35). Згідно ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як видно із витягу з протоколу №16 від 05 жовтня 2020 року, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконкому Інгулецької районної у місті ради вирішили вважати неможливим визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з одним із батьків, оскільки відсутні документи, які визначають думку батька з даного питання (а.с.49). Таким чином, висновок органу опіки та піклування щодо шляхів розв`язання спору фактично не надано суду через відсутність можливості з`ясувати думку батька щодо місця проживання дитини. Проте, відповідач надав до суду заяву про визнання позову, таким чином його думка з приводу позову встановлена. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. В ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який, в силу положень частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права. Як встановлено судом, відповідач, який є батьком [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю з позивачем не проживає. Дитина мешкає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання дитини. Мати виховує та утримує доньку, має намір подорожувати з дітьми за кордоном з метою їх оздоровлення та відпочинку. Відповідач позовні вимоги визнає, проживання з ним спільної малолітньої доньки є неможливим, оскільки він часто перебуває за кордоном на заробітках. З`ясувавши позицію кожної із сторін, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд вважає вірним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] із її матір`ю - позивачкою [PERSON] за фактичною адресою проживання: [ADDRESS] . Саме проживання малолітньої доньки з матір`ю, на думку суду, буде цілком відповідати інтересам дитини, забезпечить комфортні умови та сприятиме її здоровому розвитку, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, суд вважає за необхідне вказати, що визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений останньою судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved