Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернулася в суд з позовом первинно до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та витребування майна. Позов мотивувала тим, що з 09 липня 1961 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . За час шлюбу подружжям було проведено будівництво житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на майно було зареєстроване за [PERSON] . Вважаючи дане майно спільним майном подружжя, після смерті чоловіка продовжила проживати в будинку. Однак, під час звернення до нотаріуса для оформлення спадкових прав після смерті чоловіка, було з`ясовано, що [PERSON] подарував вказане майно [PERSON] на підставі договору дарування від 16.03.1998. Вважає, що покійний чоловік, одноособово відчуживши майно, яке належало подружжю на праві спільної сумісної власності, порушив права дружини на частку у спільному майні. При посвідченні договору дарування необхідна була згода іншого з подружжя, яку позивач не надавала. А тому, просила визнати недійсним договір дарування від 16.03.1998, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Зінчук Г.Т. Ухвалою від 04.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального провадження. Ухвалою суду від 07.08.2019 до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено [PERSON] . 23.09.2019 позивач [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій додатковою вимогою позову заявила вимогу про витребування в [PERSON] будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, подала заяву про залучення до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] . 23.09.2019 від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання ним позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Ухвалою суду від 23.09.2019 замінено процесуальний статус [PERSON] з третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на співвідповідача у справі. 01.10.2020 від представника співвідповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вимоги позову відповідач не визнав, заперечував щодо його задоволення. Окрім того, вказував на пропуск позивачем строків позовної давності на звернення за даним позовом до суду (а.с. 75-78). 07.11.2019 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Судовий розгляд справи неодноразово відкладався за заявами сторони позивача та відповідача [PERSON] . В судове засідання 18.11.2020 учасники справи не з`явилися. Від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла повторна заява про відкладення судового розгляду справи. Разом з тим, це вже сьома заява про відкладення судового розгляду справи, яка була подана стороною позивача після закриття підготовчого провадження. В матеріалах справи наявні письмові пояснення по суті позову від 23.07.2020 від відповідача [PERSON] , в яких він позов вважає підставним та визнає. Крім того, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача [PERSON] [PERSON] про розгляд справи у його відсутності з урахуванням заперечень відповідача проти позову. За таких обставин, суд вбачає можливість розгляду справи по суті у відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, враховуючи визнання позову відповідачем [PERSON] , заперечення відповідача [PERSON] , дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Позивач [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] , зареєстрованому 09 липня 1961 року (а.с. 5). [PERSON] помер [INFO] , що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8). Судом встановлено, що за [PERSON] було зареєстровано право власності на цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Липинської сільської Ради народних депутатів №15/4 від 13.02.1998 року (а.с. 6). За життя, 16.03.1998 [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар цілий жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] на підставі договору дарування від 16.03.1998 (а.с. 9,10). В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.06.1998 [PERSON] відчужив цілий жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] на користь [PERSON] (а.с. 62). В ході розгляду справи, судом встановлено, що [PERSON] 31.05.2000 відчужив спірний будинок на користь своєї матері [PERSON] , після смерті якої успадкував дане майно та на час розгляду справи є його власником (а.с. а.с. 69, 30) Позивач в обґрунтування своїх вимог вказує на те, що оскільки житловий будинок був набутий за час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, то майно є спільною сумісною власністю подружжя, чоловіку належала 1/2 частина будинку, яку він міг подарувати, однак договір дарування укладений на цілий будинок, що порушує її права власника. Відповідно до\~ст.\~16\~Закону України\~«Про власність»,\~який діяв\~на момент\~виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Відповідно до ст.ст. 22, 23 КпШС України, чинного на момент набуття жилого будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Оскільки жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] було набуте у власність під час перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] , то воно належало їм на праві спільної сумісної власності. Виходячи з рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, кожному із подружжя належало по 1/2 частині нерухомого майна. Статтею 113 ЦК УРСР, який діяв на час посвідчення оспорюваного договору дарування, установлено, що володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом. З відповіді Волинського обласного державного нотаріального архіву (а.с. 127) вбачається, що оспорюваного договору в архіві не віднайдено. За відсутності матеріалів нотаріальної справи, суд позбавлений можливості дослідити документи, які стали підставою для посвідчення державним нотаріусом договору дарування. Позивач у викладених в позові обставинах стверджувала, що не надавала письмової згоди на відчуження майна. Як установлено ч. 1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , був спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] на момент укладення договору дарування належала лише 1/2 частина житлового будинку. У державного нотаріуса були відсутні підстави посвідчувати договір дарування жилого будинку в цілому, оскільки такий правочин суперечив чинному на той час законодавству та порушував права позивача як співвласника майна, і міг бути визнаний недійсним. Разом з тим, стороною відповідача [PERSON] , власника будинку, заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Згідно зі статтями 256, 257\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Як роз`яснено в п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Сама позивач в позовній заяві вказує, що про оспорюваний договір дізналася в 2018 році після звернення в нотаріальну контору. Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія рішення Луцького районного суду Волинської області від 21.04.1999 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення, яким позов задоволено. Суд вирішив виселити відповідачів з жилого будинку в [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Постановою Президії Волинського обласного суду від 14.03.2001 вказане рішення було залишено без змін (а.с.22-27). Окрім того, рішенням Луцького районного суду Волинської області від 23.10.2002 за позовом [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом, зобов`язано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] разом з неповнолітнім [PERSON] усунути перешкоди в користуванні будинком [ADDRESS] та виселити їх з будинку без надання іншого жилого приміщення (а.с. 80,81). В ході розгляду вищевказаних судових справ [PERSON] приймала особисто участь у судових засіданнях, надавала пояснення. В рішенні Луцького районного суду Волинської області від 21.04.1999 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення, як і в постанові Президії Волинського обласного суду від 14.03.2001 у цій справі, йде мова про укладений 16.03.1998 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Зінчук Г.Т., договір дарування будинком [ADDRESS] . Отже, позивачу [PERSON] було відомо про оспорюваний в даній справі договір дарування ще починаючи з 1999 року. Належних та допустимих доказів на спростування вищезазначених обставин позивачем надано не було, тобто саме з цього часу у [PERSON] виникло право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним. З даним позовом позивач звернулася лише 27.06.2019, тобто з пропуском установленого законом трьохрічного строку для звернення до суду з вимогою про визнання договору недійсним, клопотання про поновлення строку на звернення до суду з позовом [PERSON] не заявляла, про поважність причин пропуску строку не вказувала. Проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та витребування майна, слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed