Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до суду в якому зазначила, що вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 лютого 2011 року по кримінальній справі №1-45/2011 [PERSON] визнаний винним в скоєні злочину за ч.3 ст.185 КК України та з застосуванням ст.71 КК України остаточно призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Вона по даній кримінальній справі визнана потерпілою та в рамках розгляду справи встановлено, що їй була нанесена матеріальна шкода шляхом крадіжки в сумі 15000 грн.. Рішенням Новоселицького районного суду від 07 вересня 2011 року по цивільній справі №2-598/11 стягнуто з [PERSON] на її користь 15000 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 3000 грн. моральної шкоди. Дане рішення було своєчасно направлено до виконання до Герцаївського відділу ДВС РУЮ за місцем проживання відповідача, про стягнення боргу з [PERSON]. По даний час рішення суду не виконано не стягнуто з боржника на його користь суми нанесеної шкоди. Позивач вважає, що відповідно до вимог ч.1 ст.1177 ЦК України, майнова шкода, завдана фізичній особи внаслідок злочину, відшкодовується державою у випадку, якщо встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Таким чином позивач просить суд стягнути з Державного казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на її користь 18000 грн. та понесені судові витрати з виклику відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримав поданий позов в повному обсязі та додатково суду пояснив, що постановою державного виконавця Новоселицького ВДВС від 27.06.2016 року встановлено неможливість виконати виконавчий лист по причині відсутності у боржника доходів та майна на яке можливо накласти арешт в рахунок відшкодування нанесеної шкоди. Представник відповідача позов не визнала подала суду письмові заперечення на поданий позов та додатково суду пояснила, що оскільки ч.2 ст.1177 ЦК України, зазначає що умови та порядок відшкодування майнової шкоди. Завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюється законом а на даний час такий закон не прийнятий тому відсутній законом визначений механізм та порядок відшкодування. Просить суд відмовити у задоволення позову за даною правової підстави. Прокурор вступивши в процес розгляду справи по суті дав суду письмові заперечення на поданий позов та суду додатково пояснив, що представляючи інтереси держави заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог оскільки позивачем не вжити всі передбачені законом заходи для отримання задоволення по виконавчому листу. Представник ДВС в судовому засіданні не з'явився але подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. [PERSON] будучи належним чином повідомлений про день час та місце розгляду справи через засоби масової інформації через газету «Буковина» не з'явився і не повідомив суд про причину не явки. Суд вислухавши думки сторін ухвалив провести розгляд справи у відсутності [PERSON]. Наданими сторонами доказами судом встановлено, що вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 лютого 2011 року по кримінальній справі №1-45/2011 [PERSON] визнаний винним в скоєні злочину за ч.3 ст.185 КК України та з застосуванням ст.71 КК України остаточно призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Позивач [PERSON] по даній кримінальній справі визнана потерпілою та в рамках розгляду справи встановлено, що їй була нанесена матеріальна шкода шляхом крадіжки в сумі 15000 грн.. Рішенням Новоселицького районного суду від 07 вересня 2011 року по цивільній справі №2-598/11 стягнуто з [PERSON] на її користь 15000 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 3000 грн. моральної шкоди нанесеної позивачці неправомірними діями [PERSON].. Виконавчий лист по справі №2-598/11 був виписаний по заяві [PERSON] від 06.10.2011 року та отриманий нею на руки 09.11.2011 року про, що свідчить її заява в Справі №2-598/11 на а.с.38.. Повторно [PERSON] звернулась з заявою до суду про видачу виконавчого листа 05.08.2015 року справа №2-598/11 а.с.39.. На підставі поданої заяви [PERSON] від 28.10.2015 року ухвалою Новоселицького районного суду від 06.11.2015 року був виписаний дублікат виконавчого листа Справа №2/720/966/15, Провадження №720/22/51/15-ц. 07.12.2015 року постановою ДВС було відкрито виконавче провадження по виконавчому листу №720/22/51/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] шкоди в сумі 18000 грн.. Постановою від 27.06.2016 року державний виконавець по виконавчому провадженню щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] шкоди в сумі 18000 грн. закрив виконавче провадження з посиланням на те, що відповідно до акту перевірки боржник проживає в с. Мольниця, Герцаївського району, Чернівецької області, ніяких доходів не має, майно на яке можливо звернути стягнення не встановлено. Суд аналізуючи пояснення сторін та зазначені докази дійшов висновку, що державний виконавець повернув виконавчий лист кредитору ([PERSON]Г.) у зв'язку з встановленими обставинами, що у боржника за місцем реєстрації та проживання відсутнє майно на яке можливо би було накласти арешт у зв'язку з тим, що за ним не зареєстровано майно в державному реєстрі прав власності. Тобто боржник за даним виконавчим провадженням в розумінні представника державної виконавчої служби є неплатоспроможним. Представник позивача та позивач у позовній заяві та в своїх поясненнях посилаються на редакцію ст1177 ЦК України, якою зазначено, що майнова шкода, завдана майну фізичній особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюється законом. Суд вважає що до правовідносин які склалися між сторонами слід застосовувати редакцію визначену Законом України № 245-VII від 16.05.2013, ст..1177 ЦК України, яка встановила що, 1). Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. 2). Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. \Стаття 1177 в редакції Закону № 245-VII від 16.05.2013\, оскільки правовідносини між сторонами в частині неможливості стягнення шкоди з боржника виникли лише після пред'явлення виконавчого листа до виконання в грудні 2015 року. Станом на день розгляду справи в суді Законодавством України не встановлений порядок компенсації потерпілому за рахунок Державного бюджету України нанесеної злочином матеріальної шкоди. Згідно з ст.. 3 Конституції України, Людина, Її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Суд аналізуючи викладені докази та зазначені правові норми у сукупності дійшов висновку, що [PERSON] була позбавлена права власності в результаті протиправних дій [PERSON] вина якого визначена вироком суду та встановлена вартість шкоди, яке вона мала би отримати шляхом виконання рішення суду про стягнення 18000 грн. з винної особи. Орган державної влади якій зобов'язаний в рамках діючого законодавства виконати рішення суду в межах встановленого строку її не виконав та повернув виконавчий лист з посиланням на те, що у боржника відсутнє майно. Отже, посилання представників держави (відповідач - Державної Казначейської служби України, третя особа - ДВС Герцаївського РУЮ) на те що, відсутній механізм його відшкодування за рахунок Державного Бюджету України не заслуговує на увагу, оскільки вони використовують правову казуїстику для того, щоб не виконувати зобов'язання щодо відшкодування потерпілому збитків, яких вона зазнала в результаті позбавлення майна на яке він має право в розумінні ст..1177 ЦК України. Саме такому правовому висновку дійшов Європейський Суд з прав людини при винесенні рішення за позовом Цубані проти Італії 1996 рік, Матош е Сільва, Лда та інші проти Португалії 1996 рік, Гійємен проти Франції 1997 рік, Гійємен та Аккус проти Туреччини 1997 рік в яких зазначив, що суд визнав порушенням статті 1 Протоколу №1 у випадках, коли держави, що є учасницями Конвенції, намагались в окремих випадках використовувати правову казуїстику для того, щоб не виконувати зобов'язання щодо відшкодування приватним особам збитків, яких ті зазнали в результаті позбавлення майна. Аналогічному правовому висновку дійшов Європейський Суд з прав людини при винесенні рішення по справі «Харук та інші проти України» (заява №703/05 та 115 інших заяв) від 26 липня 20112 року в якій зазначено, що Суд вбачає, що рішення які ухвалені на користь заявників, не були виконанні своєчасно, відповідальність за що несе держава. Крім того, Суд зазначив, що Україна не запровадила на національному рівні засіб юридичного захисту щодо скарг заявників на невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, який би відповідав вимогам статті 13 Конвенції. Отже суд вважає оскільки таки зобов'язання взяті на себе державою відповідно до вимог ст..1177 ЦК України є всі правові підстави для стягнення з Державного казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь [PERSON], [INFO], 18000 грн. (вісімнадцять тисяч грн..). Суд також вважає, що є неправильною та такою що суперечить діючому законодавству, позиція представника відповідача та прокурора щодо відсутності механізму відшкодування шкоди, оскільки саме Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року за №845 «Про затвердження Прядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» п.35 визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у випадку якщо, шкода, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Згідно з другим реченням ч.2 ст.88 ЦПК України, Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Суд вважає що, судові витрати по розгляду даної справи слід віднести за рахунок Державного бюджету України. Суд вважає, що понесені витрати про виклик відповідача [PERSON] через засоби масової інформації газету «Буковина» які понесла позивачка по квитанції від 23.09.2016 року та від 13.10.2016 року в загальній сумі 300 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України.

Outcome: approved