Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

Позивач звернулась з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та час затримки розрахунку, зазначивши, що працювала у відповідача на посаді бухгалтера з 25.04.2000 року по 12.02.2018 року. Наказом №4-к від 29.01.2018 року її було звільнено з 12.02.2018 року за власним бажанням. Звільнення вважає незаконним, оскільки заява про звільнення була написана під психологічним тиском керівництва після оголошення їй двох доган, хоча на той час лише вона утримувала родину, наміру звільнятись не мала. В день подачі заяви було видано наказ про її звільнення. Хоча в заяві вона просила звільнити її з 01.02.2018 року, однак звільнена була з 12.02.2018 року. 06.02.2018 року вона подала заяву про відкликання заяви про звільнення, однак цю заяву відмовились реєструвати, посилаючись на те, що вже видано наказ про її звільнення. В результаті незаконного звільнення вона перебуває у вимушеному прогулі, середній заробіток за час якого станом на 30.03.2018 року становить 9747,54 грн. Крім цього, на день її звільнення 12.02.2018 року з нею не було проведено остаточний розрахунок. Розрахункові кошти було виплачено лише 28.02.2018 року. Середній заробіток за час затримки розрахунку становить 4726,08 грн.. Просила поновити її на посаді бухгалтера 1 категорії [PERSON] установи «Пугачівський психоневрологічний інтернат» Житомирської обласної ради, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9747,54 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 4726,08 грн., понесені судові витрати. Справа була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач позовні вимоги не визнав, подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги не визнає, просив відмовити в їх задоволенні за безпідставністю. Зазначив, що позивач звільнилась за власним бажанням, її заява про відкликання заяви про звільнення в установі не зареєстрована, тому підстав для її поновлення немає, а вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною, тому також задоволенню не підлягає. Виплата розрахункових коштів у неповному обсязі сталась з вини самої позивача, яка як бухгалтер, яким нараховувалась заробітна плата працівникам установи, сама не нарахувала собі розрахункові кошти, що було виявлено іншим працівником та з позивачем було проведено повний розрахунок. Відповідач навів попередній розрахунок суми судових витрат. У відповіді на відзив позивач висловила сумнів щодо достовірності доказів, на які посилається відповідач, вказала про те, що до її обовязків не входило нарахування заробітної плати працівникам, розрахункові кошти їй були виплачені в день виплати заробітної плати всім працівникам установи. Попередній розрахунок судових витрат вважає завищеним та необґрунтованим. В запереченнях на відповідь на відзив відповідач вказав, що заяви про небажання звільнюватись позивач в установленому порядку не подавала, керівника про це не повідомляла. Клопотання про стягнення понесених судових витрат відповідачем не заявлено, доказів їх понесення, крім проведення попереднього розрахунку, не подано. Залучена судом третя сторона керівник відповідача [PERSON], письмових заперечень щодо позовних вимог не подала. Сторонами було заявлено клопотання про допит свідків, тому за ініціативою суду було прийнято рішення про їх допит в судовому засіданні, про що було повідомлено сторони, які прибули в судове засідання та дали свої пояснення. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та пояснила, що своє звільнення вважає незаконним, розрахункові кошти їй було виплачено невчасно. Заяву про звільнення вона змушена була написати, оскільки була в пригніченому стані після оголошення двох доган, хоча дійсного наміру звільнятись не мала, бо має трьох малолітніх дітей, чоловік не працює. Заяву написала 29.01.2018 року та вказала, що бажає бути звільненою з 01.02.2018 року. В наказі було вказано, що її звільнено з 12.02.2018 року. Через декілька днів вона подала заяву, що відкликає свою заяву про звільнення, яку завізувала головний бухгалтер. Працювала до 12.02.208 року, розрахунок після звільнення з нею було проведено дише 28.02.2018 року. Вона працювала на посаді бухгалтера 1-ої категорії, а нарахування заробітної плати входило в обовязки економіста. Заяву про звільнення написала під тиском заступника керівника установи [PERSON], в реєстрації заяви про відкликання заяви про звільнення їй відмовила [PERSON], по пошті заяву вона не відправляла, бо та не дійшла б вчасно. Розрахункові їй нарахувала бухгалтер [PERSON] 29.01.2018 р., до керівника не зверталась, бо вважала, що кошти будуть виплачені вчасно. З 02.03.2018 року працевлаштована в іншій установі. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що позивач була звільнена за її бажанням, заяву про відкликання заяви про звільнення не подавала, хоча мала можливість направити її поштою, в тому числі і електронною, тиск на неї не чинився, керівник пропонувала їй залишитись працювати, але та відмовилась, хоча установа потребувала такого спеціаліста. Невчасна виплата розрахункових була допущена з вини самого позивача, яка як бухгалтер їх не нарахувала. Третя особа керівник установи [PERSON], пояснила, що 29.01.2018 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням, яка була датована 24.01.2018 року, та хотіла звільнитись в той же день, однак їй було пояснено, що вона має відпрацювати 2 тижні. В іншому випадку звільнення може бути за згодою сторін, однак з такої підстави звільнятись позивач не бажала. До дня звільнення до неї позивач не приходила, про бажання продовжити працювати не повідомляла. В день звільнення вона особисто вмовляла позивача відмовитись звільнятись, однак та повідомила, що вже знайшла іншу роботу. Будь-яких заяв від неї не надходило, про подання заяви в день звільнення їй вона не повідомляла. Для установи звільнення бухгалтера було небажаним, на вивільнену посаду кандидатів не було. Після звільнення одного з бухгалтерів на позивача було покладено обовязки з нарахування заробітної плати, однак вона не провела нарахування собі розрахункових коштів. Даний факт виявив працівник, який виконував обовязки позивача після її звільнення, тому розрахункові були виплачені 28.02.2018 року. Судом були допитані свідки сторін, які дали наступні показання щодо обставин подання позивачем заяви про звільнення та виплату їй розрахункових коштів: Свідок позивача [PERSON] показала, що 29.01.2018 року позивач написала заяву про звільнення, яку змушена була подати, бо до неї було погане ставлення з боку керівництва, їй оголосили дві догани. Писати заяву про звільнення позивача ніхто не примушував. По наказу про звільнення вона провела розрахунок розрахункових коштів в особовій картці, мала передати документацію головному бухгалтеру, однак була звільнена 31.01.2018 року, тому відповідну документацію не передала. Свідок [PERSON] дала показання про те, що позивач показала їй заяву про те, що відкликає свою заяву про звільнення. Вона підписалась, що з заявою знайома. Про те, чи реєструвала вона ту заяву, не знає. Про таку заяву особисто вона керівництво не повідомляла. Заяву про звільнення позивач писала сама, була знервована, бо в неї були конфлікти з заступником керівника, яка висловлювала до неї претензії щодо невиконання доручень. В день звільнення позивач їй не говорила, що бажає продовжити працювати, що їй відмовили в прийнятті заяви. Нарахування розрахункових коштів в особовій картці провела бухгалтер [PERSON], правильність нарахування вона не перевіряла, окремо виплата позивачеві розрахункових коштів не проводилась. Свідки відповідача дали наступні показання: [PERSON] показала, що позивач особисто написала заяву про звільнення 24.01.2018 року, яку зареєструвала 29.01.2018 р., та була звільнена через 14 днів. Будь-який тиск на неї не чинився, вимоги про звільнення не висувались. До позивача предявлялись претензії через те, що вона не виконувала покладені на неї обовязки секретаря тендерного комітету. Заяв про відкликання поданої заяви не подавала, хоча могла це зробити через електронну пошту, з якою постійно працювала. Не повідомила про бажання продовжити працювати і в день звільнення. Факт невиплати розрахункових коштів, які мала нарахувати сама позивач, виявив працівник, який після її звільнення виконував обовязки по нарахуванню заробітної плати та повідомив про це керівника, хоча сама позивач про це не повідомила. Правильність нарахування перевіряє та затверджує головний бухгалтер. [PERSON] показав, що після звільнення позивача на нього були покладені обовязки, які вона виконувала, тому він виявив факт невиплати позивачеві розрахункових коштів та повідомив про це головного бухгалтера, яка мала перевірити нарахування та виплату, однак вона також звільнялась, тому на його повідомлення не відреагувала. Про виявлений факт 28.02.2018 р. він написав доповідну і виплата була проведена. Ніхто не вимагав звільнення позивача, керівник просила її залишитись, але вона відмовилась, повідомивши, що в неї є інша робота. [PERSON] дала показання про те, що на час звільнення позивача працювала на посаді інспектора по кадрах. Позивач 29.01.2018 року подала заяву про звільнення та просила звільнити її в той же день. Їй було повідомлено, що вона має відпрацювати два тижні. З іншими заявами вона не зверталась. Розрахункові кошти мала нарахувати сама позивач, бо на той час вона була бухгалтером по зарплаті. Тиск на позивача ніхто не чинив, причини звільнення вона не пояснювала. [PERSON] повідомила, що позивач сама писала заяву про звільнення, про відмову від поданої заяви їй нічого не відомо. [PERSON] свідчила, що коли позивач подала заяву про звільнення, то вона відмовляла її звільнятись, однак та повідомила, що в неї є інша робота. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо правомірності звільнення та своєчасності виплати розрахункових коштів, який регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП). 29.01.2018 року директором відповідача на підставі заяви позивача від 24.01.2018 року було видано наказ №4-к про звільнення позивача з 12.02.2018 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, зобовязано бухгалтерію провести виплату розрахункових коштів, здійснити приймання-передачу товарно-матеріальних цінностей. З наказом були ознайомленні позивач, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Виплата розрахункових коштів позивачеві була здійснена 28.02.2018 року з затримкою на 12 робочих днів. Звільнення працівника за власним бажанням передбачено ст.38 КЗпП України, якою передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Частиною другою вказаної норми передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив місце роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП України). Розрахунок вказаної виплати проводиться відповідно до положень Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року зі змінами та доповненнями відповідно до кількості робочих днів затримки розрахунку та розміру середньоденної заробітної плати. Позивач своє звільнення 12.02.2018 року вважає незаконним з тих підстав, що вона, подавши заяву про звільнення за власним бажанням, в подальшому до настання дати розірвання трудового договору повідомила роботодавця про те, що розривати трудовий договір не бажає. Враховуючи, що в межах даної справи позивачем не оспорюється правомірність накладення на неї дисциплінарних стягнень, з якими вона пов?язує вимушеність написання заяви про звільнення, то її посилання на незаконність їх накладення судом не оцінюються. Судом встановлено, що заява про звільнення за власним бажанням позивачем була написана добровільно, факт чинення на неї тиску роботодавцем свого підтвердження не знайшов. Так, допитані в судовому засіданні свідки як позивача, так і відповідача свідчили про те, що написання заяви про звільнення було ініціативою позивача. Від свого рішення розірвати трудовий договір, не зважаючи на вмовляння як свідків, так і третьої особи, вона не відмовилась. Про своє бажання продовжити роботу ні в усній, ні в письмовій формі керівника установи, яким було винесено наказ про звільнення, не повідомила, хоча таку змогу мала, після закінчення двотижневого строку після подання заяви роботу не продовжила. Емоційний стан позивача, викликаний незгодою чи незадоволенням накладеними дисциплінарними стягненнями, не є обставиною, яка свідчить про вимушеність подання заяви про звільнення. Доказів доведення до відома керівника відповідача змісту наявної в справі заяви, датованої 06.02.2018 року, або її належного подання, позивачем не представлено. Судом не береться до уваги факт повідомлення позивачем про свої наміри неуповноваженої особи (свідка [PERSON]М.). Отже, суд дійшов переконання про те, що розірвання трудового договору відбулось за ініціативи позивача, яка була добровільною та невимушеною, наміру продовжувати роботу вона не мала, про такий намір роботодавця не повідомила, виконання своїх обовязків після настання строку розірвання договору не продовжила. Факт зазначення в заяві іншої дати, ніж дата звільнення, юридичного значення не має. За таких обставин, вимога про поновленні на роботі та похідна від неї вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. В той же час, судом встановлено, що при звільненні позивача мала місце невиплата їй розрахункових коштів при відсутності спору про їх розмір. Відповідач визнав факт невчасної виплати розрахункових коштів, хоча посилається на відсутність вини в непроведенні вчасного розрахунку з позивачем, вважаючи, що сама позивач мала провести розрахунок та вчинити дії щодо вчасного отримання розрахункових коштів. Однак, враховуючи, що саме роботодавець має перевіряти правильність нарахування розрахункових коштів та своєчасність їх виплати, що його уповноваженою особою головним бухгалтером, зроблено не було, доводи відповідача є непереконливими. Оскільки відповідачем не оспорено правильність визначення позивачем розміру її середньоденної заробітної плати, то розмір середнього заробітку на час затримки виплати розрахункових коштів, враховуючи, що затримка становила 12 робочих днів, становить 3544,56 грн., тому вимога позивача в цій частині є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про відшкодування понесених сторонами судових витрат, суд виходить з того, що вимоги позивача, оплачені судовим збором (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки виплати розрахункових коштів), задоволені частково (25%), тому понесені судові витрати стягуються з відповідача відповідно до задоволеної частини вимог. Відповідачем не заявлено клопотання про відшкодування понесених судових витрат, доказів їх дійсного понесення не подано, відповідно до положень ст.141 ч.8 ЦПК України заяв про наступне подання таких доказів не зроблено. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: partial