Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом в якому просив стягнути з відповідачів на його користь в якості відшкодування завданої в результаті ДТП матеріальної та моральної шкоди грошові кошти. Свої доводи обґрунтовував тим, що 20.07.2014 року о 16:25 з вини водія, [PERSON], сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес» д/н [NUMBER], під керування водія [PERSON] В результаті зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 серпня 2014 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення. У судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав свою вину. Так як страхова відповідальність [PERSON], на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПАТ «УСК «Гарант-Авто», позивач відшкодування матеріальних збитків та витрат з надання правової допомоги просив стягнути з страхової компанії, а позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди заявив до [PERSON] Представник позивача у судове засідання з'явився, позов підтримав в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання з'явився, позов у частині заявлених до нього вимог не визнав, надав заперечення по справі. Сторона відповідачв ПАТ «УСК «Гарант-Авто», будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, заперечень та пояснень до суду не надходило. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги виниклі обставини та пояснення сторін за суттю спору і підставами звернення в суд, надавши належну юридичну оцінку виниклим між сторонами по справі правовідносинам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. В ході судового розгляду встановлено, що 20.07.2014 року о 16:25 з вини водія, [PERSON], сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес» д/н [NUMBER], під керування водія [PERSON] В результаті зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 серпня 2014 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. При встановленні конкретного характеру правовідносин сторін, а також правової норми, що підлягає застосуванню суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. ч. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Таким чином, зважаючи на юридичну рівність та майнову самостійність сторін даної цивільної справи, враховуючи завдання позивачу шкоди, що є однією з підстав виникнення цивільних правовідносин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення Цивільного кодексу України. У відповідності до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Правові підстави відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки визначені ст. 1187 ЦК України, відповідно до якої джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з тим, у відповідності до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З матеріалів справи вбачається, що станом на момент ДТП як фактичної підстави для виникнення спірних правовідносин сторін цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована публічним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», відповідно до (полісу) серії АІ № 0239530 від 07.04.2014 року, копією повідомлення страховику про обставини події за участю транспортного засобу забезпеченого полісом. Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює суспільні відносини в сфері відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом як джерелом підвищеної небезпеки є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Преамбулою якого передбачається, що цей Закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Як зазначено в п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»: «Відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки, відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди». Судом встановлено, що відповідач на протязі передбаченого законом триденного терміну звернувся з відповідною заявою до страховика, що підтверджується копією повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 22.07.2014 року, виконавши тим самим свій обов'язок. З таких обставин, покладання цивільної відповідальності за завдану шкоду на її завдавала можливе лише випадку перевищення ліміту відповідальності страховика. ст. 6 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. ст. 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 10 ЦПК України). ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Крім цього, вищевказані документи підтверджують як розмір завданого позивачу матеріального збитку, так і правильність зазначених в позовній заяві розрахунків, є належними та допустимим доказами в зв'язку чим суд вважає за можливе задовольнити позов в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» матеріальної шкоди. Відповідно до заключення експерта № 5207 розмір матеріальних збитків становить 30564,45 гривень, які позивач разом зі сумою сплаченою за проведення експертного дослідження - 561гривні та суми повідомлення - 68,98 гривень, просить стягнути. Загальна сума стягнення матеріального відшкодування становить 31194, 43 гривні. За таких обставин, приймаючи до уваги що і положення діючого ЦК України, і положення ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є актами цивільного законодавства, суд приходить до переконання про можливість задоволення позову в цій частині в зазначеному та підтвердженому позивачем розмірі. Разом з тим, погодитись з зазначеним розміром завданої позивачу моральної шкоди в загальному розмірі 10000 грн. суд не може. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи характер завдання моральної шкоди, а саме відсутність умислу відповідача [PERSON] суд вважає за можливе, в частині компенсації моральної шкоди, у задоволенні позову відмовити. Разом з тим позивач просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» витрати щодо надання правової допомоги. Так, відповідно до п. 2 . 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи. До судових витрат згідно зі ст. 79 ЦПК України відносяться судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема, витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Судом встановлено, що позивачем укладено договір про надання правової допомоги № 1209/02 від 12.09.2014 року. Відповідно до розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу позивач сплатив адвокатському об'єднанню «Авто-юст» в особі адвоката [PERSON], 4000 (чотири тисячі) гривень. Суд приходить до висновку, що до складу витрат на правову допомогу повинні включатися реальні витрати, тому у частині відшкодування витрат з надання правової допомоги суд, частково задовольняє позовні вимоги. ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 412 гривень пропорційно заявленим вимогам - 312 гривень за вимоги щодо відшкодування матеріальних збитків та 100 гривень - відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial