Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовною заявою, яку уточнила в процесі розгляду справи (а.с.203-205), до відповідача про визнання дій протиправними, в якій просить визнати залучення [PERSON] Приватним акціонерним товариством «Виробничо-комерційна фірма «Леся» до роботи у вихідний день 20.07.2013 року протиправним та скасувати наказ № 34-в від 17.07.2013 року відносно неї; визнати встановлення загальної тривалості робочого дня 20.07.2013 року у 8 годин та залучення [PERSON] Приватним акціонерним товариством «Виробничо-комерційна фірма «Леся» до надурочних робіт 20.07.2013 року протиправними; визнати встановлення тривалості щотижневого безперервного відпочинку між 20.07.2013 року та 22.07.2013 року менше 42 годин протиправним. В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням уточної позовної заяви) зазначає, що з 14.02.2013 року по 26.07.2013 року вона перебувала в трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Виробничо-комерційна фірма «Леся». Колективним договором ПАТ ВКФ «Леся» встановлено п'ятиденний робочий тиждень з нормальною тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень з двома вихідними днями - субота і неділя та передбачено, що з метою виконання контрактів з інофірмами та замовлень адміністрація може переносити робочі дня на вихідні і неробочі з наданням іншого дня відпочинку із збереженням балансу робочого часу. Наказ про залучення працівників до роботи у вихідні дні має бути оформлено не пізніше ніж за три дня до виходу на роботу. Однак 20.07.2013 року наказом відповідача її було залучено до роботи у вихідний день тривалістю 8 годин та не надано іншого дня для відпочинку. Тобто, було встановлено шестиденний робочий тиждень тривалістю 48 годин. Враховуючи, що нормальна тривалість робочого дня при шестиденному робочому тижні не може перевищувати 5 годин, вважає, що роботи понад вказану тривалість є надурочними. Порядку її залучення до надурочних робіт відповідачем не дотримано та оплату надурочних робіт не здійснено. Також відповідачем порушено норми, які встановлюють тривалість щотижневого безперервного відпочинку та право позивачки на відпочинок, що змусило її ініціювати припинення трудових відносин з роботодавцем. У зв'язку з вищевикладеним оскаржувані дії та оскаржуваний наказ, в частині, яка стосується залучення її до роботи вважає протиправними та вчиненими в порушення вимог трудового законодавства України. В судове засідання позивач не прибула, явки представника не забезпечила. Представником за довіреністю подано письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав, викладених у позові; розгляд справи просить проводити за відсутності позивача та представника (а.с.216). Представник відповідача у судове засідання не прибула, подала письмові заперечення до позовної заяви, в яких вказує, що відповідач заперечує проти позову в зв'язку із незаконністю та необґрунтованістю позовних вимог. Зазначила, що позовну заяву подано з порушенням тримісячного строку звернення працівника до суду, оскільки позивач була ознайомлена з наказом під підпис 17.07.2013 року. Твердження про встановлення шестиденного робочого тижня не відповідає дійсності: колдоговором встановлено п'ятиденний робочий тиждень і зміни до нього не вносились. Залучення позивачки до роботи у вихідний день 20.07.2013 року було здійснено з дотриманням вимог ст. 71 КЗпП України в порядку виняткового застосування такої роботи. На підставі наказу за погодженням з профспілковим органом підприємство залучило серед інших і позивачку до роботи у вихідний день для виконання невідкладних, наперед непередбачуваних робіт, від виконання яких в подальшому залежала нормальна робота підприємства. Приватне акціонерне товариство «Виробничо-комерційна фірма «Леся» співпрацює з німецькою фірмою «Ляйневебер», яка є замовником і згідно Контракту поставляє сировину для переробки, та на яку проходить відвантаження готової продукції за умовами Контракту; кожне замовлення на виготовлення швейних виробів супроводжується окремою специфікацією, яка є невід'ємною частиною Контракту. Сторони домовились про такий порядок співпраці (про внесення змін до специфікації) усно - відповідно до Додаткової угоди №1 від 07.09.2012 р. до Контракту 7/2012 від 07.09.2012 р., де зазначено, що після відправлення та тестування зразків на фірмі замовника, кількість швейних виробів, ціна за пошиття та дата виготовлення зазначені в специфікації можуть змінюватись за усною домовленістю сторін; при цьому нова специфікація за наслідками такої домовленості не складалась, сторони діяли на виконання попередньої, з урахуванням умов усної домовленості між ними щодо скорочення строків відвантаження продукції. Саме така усна домовленість відбулась 16.07.2013 року, коли представники фірми «Ляйневебер» шляхом електронної переписки повідомили, що на 19.07.2013 року та 22.07.2013 року буде надано транспорт, яким необхідно терміново відправити замовлення, яке планувалось відвантажити пізніше (таблицю наведено у запереченнях - а.с.224). Оскільки оскаржуваний наказ було видано та доведено до відома позивача 17.07.2013 року - рівно за три дні до виходу на роботу 20.07.2013 року, то відповідач вважає, що оформлення оспорюваного наказу здійснено у відповідності з визначеним в п.6.4 Колективного договору терміном. Тобто, залучення [PERSON] та інших працівників підприємства до роботи у вихідний день 20.07.2013 року, відбулося з дотриманням передбаченого законодавством порядку та процедури, при наявності виняткових обставин, при яких в трудовому законодавстві допускається таке залучення. Окрім того, п. 6.3. колдоговору було вилучено на підставі напису від 13.04.2011 року. За таких обставин, враховуючи, що при винесенні оскаржуваного наказу відповідачем було дотримано усіх вимог чинного законодавства, права та законні інтереси позивача порушено не було, а сам наказ відповідає вимогам, встановленим законом, представник відповідача у задоволенні позову просила відмовити. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Із системного аналізу чинного цивільного та трудового законодавства і досліджених у судовому засіданні матеріалів справи, слідує, що правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими, такими, що стосуються трудових спорів та регулюються положеннями КЗпП України. Кодексом законів про працю України встановлено право працівника вирішити трудові спори в досудовому порядку (через комісію по трудових спорах), а також у суді. Відповідно до ст. 231 КЗпП у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівника чи власника або уповноваженого ним органу, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу); 2) прокурора, якщо він вважає, що рішення комісії по трудових спорах суперечить чинному законодавству. Строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів встановлено у ст. 233 КЗпП. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом ст. 243 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поважними визнаються причини, які не залежали від працівника і завадили йому звернутися в установлені строки із заявою про захист своїх прав. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 р. роз'яснюється, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Судом перевірено факт та причини пропуску позивачем тримісячного строку за наслідками чого, суд дійшов висновку про те, що позивач пропустила строк звернення до суду без поважних причин (про будь-які причини не зазначила), а тому вважає неможливим поновити порушений строк виходячи з наступних обставин. Як вбачається з матеріалів справи, позивач була ознайомлена з наказом під підпис 17.07.2013 року (а.с. 232-233), тобто саме у цей день вона дізналась про порушення свого права, виходячи з чого повинна була подати позов до суду у строк до 17.10.2013 року. Проте, [PERSON] звернулася до Новоград-Волинського міськрайонного суду з даним позовом лише 29.10.2013 року (а.с.1), тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України. Будь-яких причин, в тому числі таких, які не залежали від неї і завадили їй звернутися в установлені строки із заявою про захист своїх прав, позивач суду не повідомила, і відповідно жодних доказів на підтвердження таких причин не надавала. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач пропустила встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом, який поновленню не підлягає. В межах розгляду даної справи судом з'ясовано всі обставини справи. Так, судом встановлено, що 14 лютого 2013 рок між ПрАТ ВКФ «Леся» в особі директора Кондратюк Т.М., що діє на підставі Статуту - підприємством та [PERSON] - працівником, укладено строковий трудовий договір, відповідно до якого остання прийнята на роботу на підприємстві ученицею швачки на період з 14 лютого 2013 року по 13 лютого 2014 року (а.с.18-21) Відповідно до наказу № 20-к від 14.02.2013 року по ПрАТ ВКФ «Леся» [PERSON] було прийнято на роботу ученицею швачки в навчальний клас з 14.02.2013 р., з оплатою праці відповідно до «Положення про оплату праці за час виробничого навчання робітників-відрядників» від 01.07.11року, термін навчання 6 місяців (а.с.5). 16 липня 2013 року голові профкому ПрАТ ВКФ «Леся» Щербаковій І.І. адміністрацією підприємства було внесено подання про надання згоди на роботу у вихідний день 20.07.2013 року. Як вбачається із протоколу засідання профспілкового комітету ПрАТ ВКФ «Леся» №14 від 17.07.2013 року, у вказаний день відбулось засіданні профкому підприємства, на якому під головуванням Щербакової І.І. в присутності членів профкому, заслухавши директора підприємства, вирішувалось питання про надання згоди на роботу вихідний день 20.07.2013 року, за результатами якого постановлено - надати згоду на роботу у вихідний день 20.07.2013 року (а.с. 226-227). На підставі вказаного рішення профспілкового комітету ПрАТ ВКФ «Леся» винесено Наказ № 34-в від 17.07.2013 року «Про графік роботи 20 липня 2013 року працівників підприємства», згідно з яким для виконання невідкладних, наперед непередбачуваних робіт, від виконання яких у дальшому залежить нормальна робота підприємства наказано залучити до роботи 20 липня 2013 року визначених працівників підприємства, окрім перелічених у наказі категорій та конкретних працівників (а.с.13). Як встановлено судом, даний наказ поширює свою дію і на позивача - [PERSON] Головою профкому Щербаковою І.І. винесено повідомлення від 17.07.2013 року (а.с. 12, 231), яке цього ж дня було доведено до відома всіх відповідних працівників, шляхом ознайомлення під власноручний підпис (а.с. 232). Як встановлено судом, позивач, в тому числі, була ознайомлена з наказом під підпис 17.07.2013 року. Колективним договором ПАТ ВКФ «Леся» встановлено п'ятиденний робочий тиждень з нормальною тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень з двома вихідними днями - субота і неділя (а.с. 38-82). Пункт 6.3. Колективного договору ПАТ ВКФ «Леся» було вилучено на підставі напису від 13.04.2011 року (а.с. 84). Як вбачається із розрахункового листка по заробітній платі за липень 2013 року позивач [PERSON] отримала доплату за роботу у вихідний день 20.07.2014 року (а.с. 22, 230). З матеріалів справи вбачається, що відповідач - Приватне акціонерне товариство «Виробничо-комерційна фірма «Леся» співпрацює з німецькою фірмою «Ляйневебер», яка поставляє сировину для переробки, та на яку проходить відвантаження готової продукції за умовами Контракту № 7/2012 від 07.09.2012 року (далі - Контракт)(а.с.24-31, 235-241). В умовах Контракту (п. 1.2.) зазначено, що кожне замовлення на виготовлення швейних виробів супроводжується окремою специфікацією, які є невід'ємною частиною контракту; згідно з п. 1.4 - термін переробки давальницької сировини узгоджується сторонами, але не може перевищувати 365 днів; за змістом п. 2.8 - Виконавець повідомляє Замовника про готовність відвантажити продукцію не пізніше 5 днів до відвантаження. Відповідно до специфікації № 40 від 06.06.2013 року на поставку товарів для переробки по Контракту № 7/2012 від 07.09.2012 року датою виготовлення товарів (номери замовлень зазначено у специфікації) визначено - 19.07.2013 року (а.с. 242). Однак на вимогу фірми замовника, згідно усної домовленості між сторонами, яка передбачена Додатковою угодою № 1 до Контракту № 7/2012 від 07.09.2012 року (а.с. 234), відповідач зобов'язався відвантажити уже готові вироби відповідно до специфікацій № 41, № 43, № 44 на 19.07.2013 року та 22.07.2013 року (а.с. 243-245), оскільки замовником було забезпечено транспорт на вказані дати і поставлено вимога про необхідність відвантаження замовлених товарів. Представник відповідача у письмових запереченнях зазначила, що згідно попередньої домовленості, підприємство планувало відвантажити 19.07.2013 р. замовлення відповідно до специфікації №40, тому усна вимога Замовника 16.07.2013 р. про відвантаження заказів за специфікаціями №41,№44, №43 в кількості 7156 шт., була для керівництва підприємства наперед непередбаченою, і підприємство не мало можливості виготовити вчасно таку кількість готових виробів без залучення окремих працівників у вихідний день. Як вбачається з вантажно-митних декларацій від 19.07.2013 року та 22.07.2013 року, відвантаження товарів відповідно до специфікації №№ 40, 41, 43, 44 на поставку товарів для переробки по Контракту № 72012 від 07.09.2012 року відбулось 19.07.2013 року та 22.07.2013 року відповідно (а.с.137-139, 246-254). Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи: копією табелю обліку використання робочого часу від 08.07.2013 року (а.с.3-4, 228-229), копією наказу від 10.02.2013 року № 20-к (а.с.5), копією повідомлення від 17.07.2013 року (а.с.12, 231), копією наказу від 17.07.2013 року № 34-в (а.с.13, 233), копією особової картки працівника (а.с.18), копією строкового трудового договору (а.с.19-21), копією розрахункового листа по заробітній платі за липень 2013 року (а.с.22, 230), копією довідки від 29.07.2013 року № 458 (а.с.23), копією контракту № 7/2012 від 07.09.2012 року (а.с.24-31, 235-241), копією колективного договору на 2011-2015 роки (а.с.38-86, 256-258), копією протоколу № 14 від 17.07.2013 року (а.с.226-227), копією додаткової угоди № 1 до контракту 7/2012 від 07.09.2012 року (а.с.234), копією специфікації: № 40 від 06.06.2013 року, № 41 від 14.06.2013 року, № 44 від 27.06.2013 року, № 43 від 21.06.2013 року (а.с.242-245). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що передбачає можливість заробляти собі на життя роботою, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується в тому числі через надання днів щотижневого відпочинку. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Відповідно до чинного КЗпП України (ст. 3) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ст. 50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 62, ч. 1 ст. 65 КЗпП України надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53 і 61). Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині третій цієї статті. Надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік. Згідно з ч. 1 ст. 71 КЗпП України робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті. За змістом п. 3 ч. 2 ст. 71 КЗпП України, залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні допускається в таких виняткових випадках, зокрема, для виконання невідкладних, наперед не передбачених робіт, від негайного виконання яких залежить у дальшому нормальна робота підприємства, установи, організації в цілому або їх окремих підрозділів. За результатами аналізу чинного трудового законодавства України, слідує, що залучення працівників до роботи проводиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу та допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації ( ч. 3 ст. 71 КЗпП України) і лише у вищевказаних виняткових випадках. Надання дозволу є одним з повноважень саме виборного органу первинної профспілкової організації, яке передбачене пунктом 4 частини 1 статті 247 КЗпП. Статтею 72 КЗпП України, визначено, що робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 221 КЗпП України встановлено, що трудові спори розглядаються, зокрема, районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В трудових спорах обов'язок доведення правомірності своїх дій та рішень покладено на роботодавця. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається із позовної заяви, предметом даного судового спору є законність залучення позивачки до виконання трудових обов'язків у суботу 20.07.2013 року. Тому, з огляду на предмет спору, суд під час розгляду справи з'ясував правові підстави роботи позивачки у цей день та встановив, що 20.07.2013 року - є календарним вихідним днем, який, відповідно до положення про п'ятиденний робочий тиждень не був робочим днем для позивачки. Відповідач, надавши усі необхідні докази, довів суду, що наказ Приватного акціонерного товариства «Виробничо-комерційна фірма «Леся» №34-в від 17.07.2013 року «Про графік роботи 20 липня 2013 року працівників підприємства» відповідає вимогам чинного законодавства про працю: оскаржуваний наказ винесено при наявності відповідного дозволу виборного органу первинної профспілкової організації, його оформлення здійснено у відповідності з визначеним в п.6.4 Колективного договору терміном. При цьому суд враховує, що скільки про необхідність вирішувати питання про роботу у вихідний день - 20.07.2013 року, відповідачу стало відомо з повідомлення замовника лише 16.07.2013 року, то з урахуванням усіх обставин, керівництво підприємства зреагувало максимально оперативно і для можливості вирішення такого важливого для підприємства питання, у належний строк, дотримуючись в повному обсязі усієї процедури оформлення, винесло оскаржуваний наказ відразу на наступний день - 17.07.2013 року. За таких обставин, суд вважає, що з урахуванням усіх вищевикладених обставин, оформлення оспорюваного наказу здійснено у відповідності з визначеним в п.6.4 Колективного договору терміном, що в даному конкретному випадку не може бути підставою для його скасування. З вищевикладеного випливає, що залучення [PERSON] та інших працівників підприємства до роботи у вихідний день 20.07.2013 року, відбулося з дотриманням передбаченого законодавством порядку та процедури. Наявні також обставини передбачені п. 3 ч. 2 ст. 71 КЗпП України, а саме: залучення працівників відповідача до роботи 20.07.2013 року відбулось у винятковому випадку - для виконання невідкладних та наперед не передбачених робіт, від негайного виконання яких залежала у дальшому нормальна робота підприємства. Невідкладність та наперед непередбаченість таких робіт обґрунтовується наявністю термінової (наперед не відомої відповідачу - непередбаченої) вимоги щодо замовлення від німецької фірми-замовника, яке планувалось виготовити на 19.07.2013 року відповідно до специфікації № 40. Однак, на вимогу замовника, сторони домовились про внесення змін до специфікації, а саме про день відвантаження продукції відповідно до специфікації № 41, № 43, № 44 на 19.07.2013 року та 22.07.2013 року, усно - відповідно до Додаткової угоди №1 від 07.09.2012 р. і діяли на виконання умов контракту та специфікації, з урахуванням умов усної домовленості між ними щодо скорочення строків відвантаження продукції. Окрім того, слід врахувати, що у зв'язку із вказаними обставинами, підприємство відповідача було позбавлено можливості на вимогу фірми замовника завчасно виготовити необхідну продукцію і відвантажити готову продукцію - чим пояснюється необхідність залучення працівників підприємства, в тому числі позивачки, до роботи саме 20.07.2013 року, тобто негайне виконання таких робіт. Від негайного виконання робіт по вчасному виготовленню та відвантаженню товарів залежала у дальшому нормальна робота підприємства, оскільки невиконання таких робіт в обумовлений з єдиним іноземним партнером відповідача строк потягло б за собою ряд негативних наслідків для підприємства, зокрема: збій у плані поставок та порушення умов Контракту, що могло спричинити вкрай негативний вплив на ділову репутацію підприємства відповідача та стати вагомою перешкодою в узгодженій співпраці із фірмою замовником та в дальшому - причиною відмови від співпраці з боку єдиної фірми замовника з підприємством відповідача. Дані обставини підтверджуються дослідженими у судовому засіданні матеріалами справи. Жодних доказів на спростування вказаних обставин позивачем надано не було. За результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, про хибність твердження позивача про надурочну роботу у вихідний день 20.07.2013 року та неправомірне встановлення відповідачем шестиденного робочого тижня тривалістю 48 годин, оскільки судом встановлено, що це була робота у вихідний день, за яку позивач отримала доплату (а.с.22-23). Твердження позивача про те, що відповідачем порушено норми, які встановлюють тривалість щотижневого безперервного відпочинку та її право на відпочинок - не можуть бути покладені судом в основу винесеного у даній справі рішення, оскільки не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема табелем обліку використання робочого часу (а.с. 3-4, 228-229) та встановленими судом обставинами справи. Жодних доказів на підтвердження того, що рішенням відповідача було порушено права позивача як працівника, останнім суду надано не було. Окрім того, суд звертає увагу, що п. 6.3. Колективного договору ПАТ ВКФ «Леся», яким передбачено, що з метою виконання контрактів з інофірмами та замовлень адміністрація може переносити робочі дня на вихідні і неробочі з наданням іншого дня відпочинку із збереженням балансу робочого часу, на порушення якого відповідачем посилається позивачка, - було вилучено на підставі напису від 13.04.2011 року. За таких обставин, суд дійшов висновку, що залучення [PERSON] до роботи у вихідний день - 20.07.2013 року, відбулося з дотриманням передбаченого законодавством порядку та при наявності необхідних для такого залучення обставин, а оскаржуваний наказ винесено з дотриманням вимог чинного законодавства про працю, жодних законних прав та інтересів позивача даним наказом не порушено, а відтак відсутні підстави для його скасування. З огляду на викладене та приймаючи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в під час розгляду справи, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд приходить до висновку, що на момент розгляду справи відсутні підстави для скасування наказу Приватного акціонерного товариства «Виробничо-комерційна фірма «Леся» №34-в від 17.07.2013 року «Про графік роботи 20 липня 2013 року працівників підприємства» яка стосується залучення [PERSON] до роботи у вихідний день 20.07.2013 року; що встановлення загальної тривалості робочого дня 20.07.2013 року у 8 годин та залучення [PERSON] Приватним акціонерним товариством «Виробничо-комерційна фірма «Леся» до надурочних робіт 20.07.2013 року не відбулося, як і встановлення тривалості щотижневого безперервного відпочинку між 20.07.2013 року та 22.07.2013 року менше 42 годин; а тому, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed