Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до Магдалинівського районного суду з вимогою про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 22 червня 2013 року уклала шлюб з відповідачем - [PERSON] , зареєстрований Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що складено актовий запис № 355 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 22 червня 2013 року. Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначила, що дитина проживає разом з нею, батько дитини проживає за кордоном України, кошти на утримання дитини не надає, не виконує свого батьківського обов`язку по утриманню дитини, хоча має для цього можливість. Шлюбні відносини припинені з 2015 року. 18 лютого 2021 року позивач подала до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву про розірвання шлюбу. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини. Фактично дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Дитина навчається в 3-Г класі НВК 139 ЗНЗ-ЦТ «Дума», відвідує розвивальні гуртки, належним чином розвивається, за місцем проживання має свій особистий простір, місце для сну, має місце для дозвілля, одяг, предмети гігієни. Визначення місця проживання дитини є необхідним для забезпечення можливості виїзду дитини за кордон на лікування, що підтверджується медичною довідкою. 22 квітня 2021 року ухвалою Магдалинівського районного суду було відкрито провадження в рядку загального позовного провадження. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, надавши на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідач до суду не з`явився, причини неявки суду невідомі, про дату та час розгляду справи був сповіщений належним чином, а саме оголошення про виклик до суду на офіційному сайті «Судова влада України». Представник третьої особи направив на адресу суду висновок органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, в якому зазначив, що вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з його матір`ю. На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 22 червня 2013 року сторони зареєстрували шлюб, зареєстрований Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 355, та видане свідоцтво серії [NUMBER] . (а. с. 10). В сторін народився син, [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження, серї [NUMBER] виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.11). Згідно договору оренди житлового приміщення від 15 жовтня 2020 року, [PERSON] орендує квартиру за адресою: [ADDRESS] . (а. с. 12-14). Відповідно до консультативного висновку від 06 квітня 2021 року, виданого Комунальним некомерційним підприємством «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 9» Дніпровської міської ради (м. Дніпро, пров. Фестивальний, буд. 1) [PERSON] , [INFO] потребує лікування за кордоном (а. с. 16). До матеріалів справи додано характеристику учня 3-Г класу, НВК № 139 [PERSON] , виданої директором школи [PERSON] , в якій зазначено, що вихованням дитини займається його мама - [PERSON] . Вона багато часу приділяє навчанню і вихованню сина, відвідує батьківські збори, приймає активну участь в житті класу. Батька дитини - [PERSON] за період навчання дитини в школі жодного разу не бачили (а. с. 17). Згідно висновку органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 06 вересня 2021 року, вважають за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з його матір`ю [PERSON] , [INFO] (а. с. 117-119). Оцінивши докази по справі суд вважає, що вимоги позивачки мають бути задоволеними. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи убачається про існування між колишнім подружжям стійкого особистого конфлікту, проте не вбачається конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved