Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

позивач звернулася в суд із вищевказаним позовом до Козлівської об`єднаної територіальної громади, у якому просила: визнати за нею «право власності після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] та після смерті мами [PERSON] , яка померла [INFO] на житловий будинок літера «А», загальною площею 86,0 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами, сарай літера «Б», загальною площею 49,3 кв.м., сарай, літера «В» загальною площею 46,9 кв.м., літня кухня літера «Г» загальною площею 29,0 кв.м., гараж літера «Д» загальною площею 60,5 кв.м., сарай літера «Е» загальною площею 16,4 кв.м., огорожа №1 загальною площею 22,0 кв.м., ворота №2 загальною площею 5,5 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] .». В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що у 1955 році її батьки - [PERSON] та [PERSON] побудували житловий будинок, три сараї, літню кухню та гараж. Права власності на житловий будинок вони «не виробляли». Зазначений будинок належав до колгоспного двору, голово якого був її батько. [INFO] померла її матір, а [INFO] - батько. 20.11.2004 року її батько склав заповіт, згідно якого заповів їй усе належне йому майно. Після смерті батька вона звернулася до нотаріуса, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність свідоцтва про право власності на будинок. Вважає, що так як нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, її право не визнається і просить задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 07.12.2017 року відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою (а.с.19). 31.08.2018 року від представника відповідача надійшов «відзив», згідно з яким «Козлівська селищна рада не заперечує щодо позовних вимог [PERSON] просить їх задовольнити», а справу розглянути у їхній відсутності (а.с.24, 39). Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 21.03.2019 року постановлено закрити підготовче провадження у цій справі та призначено її до судового розгляду по суті (а.с.51). 12.04.2019 року від представника відповідача надійшло «клопотання», згідно з яким «Козлівська селищна рада даний позов підтримує та визнає повністю», а справу просить розглянути у їхній відсутності (а.с.57). У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, при цьому від представника позивача 18.07.2019 року надійшла заява, у якій він зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просив здійснювати розгляд справи у його відсутності (а.с.63). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак у поданих «відзиві» та «клопотанні» просив розглядати справу у його відсутності (а.с.24, 39, 57). Оскільки учасники справи, які були повідомлені належним чином про місце, дату та час розгляду справи в підготовче засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем, не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права або законні інтереси. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, за адресою:[ADDRESS] належав [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідками Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області №1247 від 26.09.2017 року та від 29.01.2018 року №142 (а.с.11, 25, 62). Будь-яких інших, в тому числі правовстановлювальних документів щодо спірного майна позивачем суду подано не було, проте, суд вважає доведеним факт належності [PERSON] та [PERSON] спірного будинку, зважаючи на наступне. Згідно з довідкою Козівського РБТІ від 26.01.2018 року №42 станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно, що знаходиться у [ADDRESS] в БТІ не зареєстровано (а.с.61). Як вбачається із довідок Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області №1247 від 26.09.2017 року та від 29.01.2018 року №142 житловий будинок, який є предметом спору був побудований у 1958 році (а.с.11, 25, 62). Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, яка затверджена заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погоджену заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року та яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року було запроваджено обов`язкову державну реєстрацію бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих об`єктів нерухомості у містах, селищах міського типу, а також будинків і домоволодінь, розташованих на земельних ділянках, які відведені радгоспам і колгоспам в межах міста або селища міського типу. Згідно абз.2 п.6 вказаної інструкції не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Додатком №1 до вказаної інструкції закріплено Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. При цьому, у зазначеному переліку, серед правовстановлюючих документів відсутні виписки/довідки з по господарських книг. Однак, згідно з п.20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, яка затверджена заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погоджену заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року та яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року у випадку включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадку їх перетворення в міста або селища міського типу бюро технічної інвентаризації складало списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам на підставі по господарських книг сільської Ради депутатів трудящих. Таким чином, на переконання суду, нормативно-правовими актами, чинними на момент виникнення спірних правовідносин виникнення, зміна чи припинення права власності не залежало від реєстрації цього права відповідними органами чи установами, а довідки сільських рад та погосподарські книги (витяги з них) були тими документами, на підставі яких встановлювалося право власності. Підтвердженням обґрунтованості такого висновку суду є також позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладена в абз.29 п.3.1. інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», згідно якого: за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Крім того, з метою уніфікації форм таких довідок додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад народних депутатів трудящих, затвердженою наказом міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року №1/5 було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Відтак, на підставі вказаного, суд дійшов до висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями, за адресою:[ADDRESS] належав голові колгоспного двору [PERSON] та членам: [PERSON] , «про що свідчить запис в погосподарській книзі №3, особовий рахунок № [NUMBER] станом на 15.04.1991 року» (а.с.62). Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.01.1964 року (а.с.6), враховуючи копію свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 17.10.1996 року (а.с.7), співвласники спірного будинку [PERSON] та [PERSON] були батьками позивача - [PERSON] .. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.02.1994 року (а.с.9). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.05.2017 року (а.с.10). На випадок своєї смерті, 12.11.2004 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів усе належне йому майно [PERSON] (а.с.8). На момент смерті [PERSON] з нею був зареєстрований та проживав [PERSON] , що підтверджується довідкою Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області №699 від 17.07.2019 року та визнається сторонами і не потребує додаткового доказування на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України. Позивач після смерті батька, зверталася до приватного нотаріуса Козівського районного нотаріального округу Боднарук М.В. з метою оформлення своїх спадкових прав, однак їй було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії, у зв`язку із тим, що [PERSON] не надала правовстановлювальних документів, виданих на ім`я [PERSON] (а.с.26). У відповідності до ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Пунктом 6 (абзаци а, б) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Вказані вище обставини учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12, 89 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися в момент його смерті. Крім того, ч.1 ст.392 ЦК України закріплено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, на підставі вищевказаного, враховуючи те, що [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] , який помер [INFO] , вважається, на підставі ст.549 ЦК УРСР (в редакції від 18.07.1963 року, яка діяла на момент смерті [PERSON] ), таким, що прийняв спадщину після її смерті і на випадок своєї смерті заповів усе своє майно позивачу, виходячи з приписів п.1 ч.2 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.392 ЦК України, суд вважає, що слід визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved