Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що неподалік від її місця проживання знаходиться домоволодіння [ADDRESS] , в якому ніхто не проживає, оскільки власник [PERSON] помер [INFO] . Вказане домоволодіння складається із земельної ділянки, площею 0,15 га та житлового будинку. Зазначає, що після смерті [PERSON] , тобто з 1999 року жодного разу до даного домоволодіння ніхто не навідувався, будинок почав руйнуватися, а земельна ділянка знаходилася в занедбаному стані, забур`янена та заросла чагарниками. Побачивши це, в 2001 році вона вирішила привести до ладу земельну ділянку, у зв`язку з чим, повістю розчистила від чагарників та від старих сухих дерев земельну ділянку, за власні кошти замінила кілька листів покрівлі, оскільки дах на будинку почав протікати. Після чого, починаючи з 2001 року по даний час позивач добросовісно, відкрито та безперервно обробляє та користується вищезазначеною земельною ділянкою, а також підтримує в належному стані будинок, що розміщено на ній. Позивач зверталась\~до нотаріальної\~контори з\~метою з`ясування\~наявності спадкової\~справи та\~кола спадкоємців\~померлого [PERSON] ,\~однак їй\~було відмовлено\~в усній\~формі,\~посилаючись на\~ст.8\~Закону України\~«Про нотаріат». Позивач не зверталася до органу місцевого самоврядування, а саме Новоборівської селищної ради з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка згідно інформації селищної ради є приватизованою та належить померлому [PERSON] . Позивач просить суд визнати за нею, право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої в [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 12 травня 2021 року відкрито провадження в справі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та дав пояснення по суту заявленого позову, просив позов задовольнити. Представник відповідача, Новоборівської селищної ради, в судове засідання не з`явився,\~селищний голова подав до суду заяву про проведення судового засідання за відсутності представника селищної ради за наявними документами, зазначив що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно листа Новоборівської селищної ради №312/02-13 від 17.03.2021 року в житловому будинку [ADDRESS] на даний час ніхто не проживає та не зареєстрований; вказаний будинок та земельна ділянка площею 0,15 га за вищевказаною адресою перебували у власності [PERSON] , який помер [INFO] , що також підтверджується довідкою Новоборівської селищної ради №100 від 16.03.2021 року. Згідно листа архівного відділу Житомирської районної державної адміністрації від 15.08.2021 в списку громадян, який є додатком до рішення ІІ сесії ХХ скликання Новоборівської селищної ради від 28 грудня 1994 року «Про використання земельних ресурсів селищної ради у 1994 році», за порядковим номером 157 значиться [PERSON] ( [ADDRESS] ), розмір земельної ділянки 007. Із довідок депутатів Новоборівської селищної ради [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] слідує, що [PERSON] понад 15 років добросовісно, відкрито та безперервно користується та доглядає за земельною ділянкою, площею 0,15 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро тезнічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №221 від 27.04.2021 року право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. Статтею 15 Цивільного кодексу України\~визначено,\~що кожна\~особа має\~право на\~захист свого\~цивільного права\~у разі\~його порушення,\~невизнання або\~оспорювання.\~Кожна особа\~має право\~на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~\~статті 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У пунктах 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018, по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018, по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.» Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі\~статті 344 ЦК України\~є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.\~За змістом частини першої\~статті 344 Цивільного кодексу України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.\~Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.\~Якщо володілець знає або\~повинен знати\~про неправомірність\~заволодіння чужим\~майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним),\~то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Зокрема добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018, по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018, по справі № 683/2047/16-ц. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17. Враховуючи положення статей\~335\~і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК). Всупереч положенням ст.ст.\~81,\~83,\~175,\~177 ЦПК України\~під час судового розгляду позивачем не наведено обставин та не доказані обставини добросовісного заволодіння спірною земельною ділянкою, умовами набуття, переходу від попереднього власника тощо. Зокрема, будь-яких правочинів або рішень про перехід у власність [PERSON] спірної земельної ділянки не приймалось, Сам по собі факт самовільного і самоправного зайняття сусідньої земельної ділянки, хоч і здійсненого відкрито, не викликає у позивача впевненість, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17 (провадження № 14-648цс18) вказано, що «умовами набуття права власності\~на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку.\~Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.\~ Згідно з абз. 2 ч. 1\~ст. 344 ЦК\~набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким спеціальним законом є\~Земельний кодекс. Відповідно до статті 119\~ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися\~до органу\~державної влади\~або органу\~місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Передання земельної ділянки на підставі\~ст. 119 ЗК України\~здійснюється у порядку передбаченому\~ст. 118 ЗК України. Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція\~ст.119 ЗК України\~значно відрізняється від конструкції\~ст. 344 ЦК України\~та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч.1 цієї статті, оскільки, навіть, дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст.ст.118,\~123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передання земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів, а тим більше не передбачає можливості автоматичного визнання судом права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю. Відповідач не заперечує проти визнання за позивачем такого права. Однак судом не береться до уваги факт визнання позову відповідачем, оскільки законодавством чітко визначені підстави набуття відповідними особами права власності за набувальною давністю на земельну ділянку і суди повинні неухильно дотримуватися вказаних вимог законодавства. Більше того визнання права власності на спірну земельну ділянку за позивачем в порушення встановленого ст.ст. 118,119 ЗК України порядку прямо порушує право Новоборівської територіальної громади на дану земельну ділянку, оскільки у разі відсутності спадкоємців у [PERSON] право власності на неї переходить до територіальної громади. Зокрема, як зазначено у постанові Верховного Суду у складі Обєднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 у справі №671/22/19, згідно норм ЦК УРСР, чинного до 1 січня 2004 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частини перша та друга статті 548 ЦК УРСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша та друга статті 549 ЦК УРСР). Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у\~спадкодавця немає\~спадкоємців ні\~за законом,\~ні за\~заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави (частини перша-третя статті 555 ЦК УРСР). Системне тлумачення частини другої статті 549, частини першої статті 555 ЦК УРСР та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що: в ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися; оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених\~статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Лише відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами\~статті 344 ЦК України. Надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд встановив, що спірна\~земельна ділянка, право власності на яку просить визнати за ним позивач, знаходилась у власності [PERSON] , який помер [INFO] , а після його смерті відповідно до вимог ст.555 ЦК УРСР перейшло до держави, що виключає можливість визнання за [PERSON] права власності на вказану земельну ділянку за набувальною давністю. При цьому,\~\~ [PERSON] всупереч вимогам закону пред`явила позов до суду про визнання за нею права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, хоча згідно із\~статтею 119 ЗК України\~громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, можуть звернутися до органу державної влади або до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу цієї земельної ділянки у власність або надання у користування. Як слідує з позовної заяви позивач не зверталась органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу їй у власність або надання в користування земельної ділянки площею 0,15 га., за адресою: [ADDRESS] , що суперечить ст.119 ЗК України, а тому відсутні підстави для звернення до суду з позовною вимогою про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Виходячи зі встановлених судом фактичних обставин справи, на підставі документів, долучених до позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки передбачені законом правові підстави для визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю відсутні. Сам по собі факт утримання житлового будинку в належному стані та користування земельною ділянкою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною\~\~давністю. \~ \~ \~ \~На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed