Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача з уточнюючим позовом про надання дозволу на виїзд дитини за межі України, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем , який було розірвано 04 березня 2008 року, актовий запис № 04 . Від шлюбу народився син [PERSON], [INFO]. У квітні 2014 року відповідач пішов з сім»ї, не залишивши жодних контактів, і з цього часу шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені , спільне господарство не ведеться. Домовитись з відповідачем після розірвання шлюбу про утримання дитини не вдалось. Син потребує щорічного оздоровлення, відпочинку та перебування на морі , що на даний час не є можливим. Крім того у зв»язку з останніми подіями в країні, вона переживає за життя та здоров»я дитини, може бути вимушена вивозити сина за межі країні для оздоровлення та збереження його життя. Тому просила суд надати дозвіл на виїзд її неповнолітнього сина син [PERSON], [INFO] за межі державного кордону України без згоди на такий виїзд відповідача. Позивач в судове засідання не з'явилась, просила справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримала, про що надала до суду письмову заяву. Проти винесення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи, повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі до суду не находило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача , який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повім лені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування Гончарова Н.М. не заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила розглядати справу без її участі, про що подала до суду заяву. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано 04 березня 2008 року, актовий запис № 04 ( а.с.6 ) Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] , батьком якого в свідоцтві про народження вказаний відповідач (а.с.4). Неповнолітній [PERSON], [INFO], проживає разом з матір»ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] Вище вказане підтверджує той факт, що відповідач вихованням сина не займається, матеріально не забезпечує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання дитини позивач вирішує самостійно. Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Враховуючи вищенаведене, та оскільки судом встановлено, що виїзд [PERSON], [INFO] за кордон з метою оздоровлення та відпочинку відповідає інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному та моральному розвитку, отримати дозвіл на виїзд за межі України в позасудовому порядку у позивача немає можливості, тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved