Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що вона з 01.09.2007 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах та 31.03.2016 року її було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул). Зі своїм звільненням за прогул не згодна, оскільки в період з 25.03.2016 року по 08.04.2016 року перебувала на лікуванні у Селидівський міській лікарні. До звільнення вона подала відповідачу заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, але відповідач не розглянув подану заяву. Крім того, вона працювала у відповідача без перебування у відпустках, а тому при звільненні відповідач повинен був виплатити їй компенсацію за невикористані дні відпустки, але не зробив цього. Також при звільненні відповідач не видав їй належним чином оформлену трудову книжку. Вважає, що через звільнення за прогул вона втратила нормальний життєвий ритм, зявилася необхідність звернення до лікарів для врегулювання стану здоровя та організації свого життя, тому з боку відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у 20\~000 грн. На підставі викладеного просить скасувати наказ відповідача про звільнення за прогул, зобовязати відповідача оформити розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу і заробітну плату за лютий 2016 року, компенсацію за невикористану відпустку за весь період роботи у відповідача та моральну шкоду у розмірі 20\~000 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали подану заяву та просили її задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності за участі представника. Позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що звільнення позивача відбулося в порядку, передбаченому трудовим законодавством, трудові книжки зберігалися безпосередньо у працівників, жодних заяв про звільнення від позивача відповідач не отримував, доказів спричинення позивачу моральної шкоди не надано та позивач було пропущено строк на звернення до суду. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи Селидівського міського центру зайнятості в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у її відсутності та винести рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду докази та матеріали цивільної справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до копії трудового договору від 01 вересня 2007 року № 222, який зареєстрований в Селидівському центрі зайнятості, [PERSON] уклав з працівником [PERSON] безстроковий трудовий договір, за умовами якого працівник зобовязалася виконувати обовязки продавця продовольчих товарів, дотримуватися правил ТБ та санітарних норм, а [PERSON] зобовязався оплачувати працю працівника, встановлений графік роботи, графік вихідних днів та тривалість щорічної відпустки. Згідно копію наказу ФОП [PERSON] від 05 квітня 2016 року № 2 [PERSON] продавця продовольчих товарів звільнено з 31 березня 2016 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно табелю робочого часу павільйону «ОВЕН» за березень 2016 року [PERSON] працювала 1, 5-7, 12-14, 18-20 та 24-26 березня 2016 року та загальний час її роботи склав 151 годину. При цьому 30 та 31 березня 2016 року проставлений прогул. Згідно табелю заробітної плати за березень 2016 року [PERSON] було нараховано заробітну плату 4\~909,36 грн., а після відрахування спід обовязків платежів сума до сплати склала 3\~952,03 грн. Відповідно до копії індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, яка сформована 31.03.2016 року, [PERSON] сплачена заробітна плата за лютий 2016 року. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 Про практику розгляду судами трудових спорів при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Зі складеного акту від 31.03.2016 року встановлено, що комісією у складі ФОП [PERSON], [PERSON] та [PERSON] встановлений факт відсутності 30 та 31 березня 2016 року на робочому місці [PERSON] та розгляд трудового спору призначений на 05.04.2016 року у приміщенні торгового павільйону об 11 годині. Відповідно до запрошення-повідомлення від 31.03.2016 року, що направлений рекомендованим листом з повідомленням та отриманий [PERSON] 02.04.2016 року (згідно довідки Центру поштового звязку № 8 УДППЗ «Укрпошта» Донецька дирекція), останню повідомлено про розгляд трудового спору з питань прогулів 30 та 31 березня 2016 року та рекомендовано зявитися 05.04.2016 року об 11 годині для розгляду даного трудового спору. Протоколом комісії про розгляд питання щодо звільнення працівника [PERSON] від 05.04.2016 року встановлено, що [PERSON] проігнорувала запрошення-повідомлення від 31.03.2016 року на засідання комісії не зявилася, будь-яких пояснень з приводу прогулів 30 та 31 березня 2016 року не надала. Вирішено зобовязати ФОП [PERSON] зняти трудовий договір між працівником, укладений 01.09.2007 року, у Селидівському міському центрі зайнятості згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) з 31.03.2016 року. Згідно відповіді Селидівського міського центру зайнятості від 14.04.2016 року № 02-1445, яка отримана [PERSON] 16.04.2016 року згідно поштового повідомлення про вручення, останню повідомлено про зняття з реєстрації трудового договору № 222 від 01.09.2007 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON], та його розірвання з 31.03.2016 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважної причини). Надану позивачем копію довідки про звернення до Селидівської центральної міської лікарні суд не приймає до уваги, оскільки перебування на лікуванні в період з 25.03.2016 року по 08.04.2016 року (термін, що вказаний позивачем у позовній заяві) без подальшого надання листка непрацездатності встановленої форми не є належним та допустимим доказом поважності відсутності на робочому місті. Крім того, згідно вищевказаного табелю роботи за березень 2016 року [PERSON] 25 та 26 березня 2016 року відпрацювала згідно графіка роботи, тобто не могла проходити лікування у лікарні, а тому позивач була відсутня за місцем роботи 30 та 31 березня 2016 року протягом усього робочого часу без поважних причин. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 передбачено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, повязану з наданням послуг, зберігаються безпосередньо у працівників. З матеріалів цивільної справи встановлено та підтверджено доказами, що позивача [PERSON] було звільнено 31.03.2016 року, про звільнення її повідомлено рекомендованими листами, а тому перебіг позовної давності розпочався з наступного дня після отримання повідомлення про звільнення та розірвання трудового контракту, тобто з 17.04.2016 року. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 07.06.2016 року, яка набрала законної сили 14.06.2016 року, позовну заяву [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON], третя особа Селидівський міський центр зайнятості, про скасування наказу про звільнення, звільнення за заявою, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, було залишено без розгляду за особистою заявою позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Повторно позивач звернулася до суду з позовом 02 серпня 2016 року, тобто після спливу строку, визначеного статтею 233 КЗпП України. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо пропуску строку позовної давності, а тому суд позбавлений вирішити питання про поважність його пропуску та надати відповідну правову оцінку з цього приводу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Повно і всебічно зясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 212 ЦПК України,\~суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у звязку зі спливом позовної давності для вирішення трудового спору та наявності заяви представника відповідача про застосування такого спливу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed