Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 19.03.2015 року в сумі 3 000 000 грн. В обгрунтування позову посилається на те, що 19 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики.Відповідно до умов договору, Позикодавець зобов'язався надати Позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 3 000 000,00 (три мільйони) гривень 00 копійок, а Позичальник зобов'язався повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах визначених Договором (п. 1.1. Договору). Термін повернення грошових коштів визначено до 19 квітня 2015 р. Факт передачі грошових коштів підтверджується самим договором, де зазначено, що позика надається одночасно із укладенням цього договору (п.2.1. Договору). [PERSON] добровільно повернути вказані грошові кошти відмовляється.18.10.2017 та 27.11.2017 р. було направлено на адресу [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів. Однак, до теперішнього часу відповідач грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися з вказаним позовом до суду. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення по справі. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики.Відповідно до умов договору, Позикодавець зобов'язався надати Позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 3 000 000,00 (три мільйони) гривень 00 копійок, а Позичальник зобов'язався повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах визначених Договором (п. 1.1. Договору). Термін повернення грошових коштів визначено до 19 квітня 2015 р. [PERSON] взяті зобов'язання за договором не виконав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та тикими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного і

Outcome: approved