Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем [PERSON] останніми була набута квартира Ѕ частина якої зареєстрована за [PERSON], а інша Ѕ частина була зареєстрована за сином сторін. Позивач не має можливості проживати у квартирі, оскільки відповідачі не визнають її право на ј частину квартири, набутої за час шлюбу та чинять їй перешкоди у проживанні психологічного та фізичного характеру. Враховуючи наведені обставини позивач просить поділити Ѕ частину квартири, визнавши за нею право власності на ј частину, вселити її до квартири та зобов'язати не чинити перешкоди у проживанні. Крім того, позивач просить зважаючи на площу квартири, поділити Ѕ частину квартиру в натурі виділивши їй у власність кімнату, що відповідає її ј частині. В судовому засіданні позивач та представник останньої позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідачі відзив на позов у новій редакції не подали, проте у попередньому відзиві просили відмовити позивачу у вимозі про визнання права власності на ј частину квартири, посилаючись на те, що Ѕ частина квартира зареєстрована за [PERSON] була придбана ним за особисті кошти останнього. Разом з тим, відповідачі в подальшому вимогу про визнання права власності на ј частину квартири за позивачем визнали, інші вимоги просили залишити без задоволення, посилаючись на те, що позивачу перешкод у проживання відповідачі не чинять, позивач зловживає спиртними напоями спільне проживання з останньою не можливо. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. Позивач та [PERSON] з 27.02.1988 по 22.12.2017 перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі судового рішення /а.с. 17, 18/. 05.11.2003 позивачем та відповідачем [PERSON] в своїх інтересах та інтересах сина [PERSON], була набута квартира [ADDRESS] (далі - квартира), яка була зареєстрована за відповідачами в рівних частинах /а.с. 31, 32/. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідачами визнано позовні вимоги в частині поділу майна набутого за часу шлюбу, шляхом визнання за позивачем права власності на ј частину квартири з Ѕ частини зареєстрованої за [PERSON], як майно, що є об'єктом спільної сумісної власності набуте за час шлюбу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що визнання відповідачами позову в частині поділу майна набутого за час шлюбу, шляхом визнання за позивачем права власності на ј частини квартири не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд задовольняє вимог в цій частині. Суд вважає за доцільне зазначити, що зазначена вимога є обґрунтованою та законною, оскільки в судовому засіданні не спростовано той факт, що придбання квартири мало місце за спільні кошти колишнього подружжя, отримані від продажу іншої квартири, власниками якої були останні /а.с.83, 84/. Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до п. 1.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України від 18.06.2007 № 55, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна. Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України,якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно п. 25 ППУВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 27.12.2007 № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК (за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи те, що позивач та представник останньої не вчинили жодної з перелічених дій та надали належних та допустимих доказів про наявність технічної можливості виділити кімнату площею 10 кв.м. у спірній квартирі в натурі, а також те, що розмір цієї кімнати відповідає праву власності позивача на ј частину у спірній квартирі, суд вважає що така вимога задоволенню не підлягає. У даному випадку, за відсутності вказаних доказів, позивачу доцільно було б просити суд, про визначення порядку користування житлом. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи негативну позицію відповідачів щодо проживання позивача у квартирі, а саме небажання спільного проживання, а також той факт, що позивач вимушена була звертатися до правоохоронних органів з приводу психологічного та фізичного тиску до неї з боку відповідачів, під час проживання в квартирі, виїзд з останньої, що не спростовано відповідачами, суд вважає, що задоволення вимог про вселення та покладення на відповідачів обов'язку не чинити позивачу перешкоди у користуванні, відповідатиме належному способу захисту та є обґрунтованим. Суд вважає доводи відповідачів про те, що позивач зловживає спиртними напоями, як підставу позбавлення позивача власності безоплатно та вільного розпорядження своїм майном, необґрунтованими, оскільки право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо спільне володіння і користування майном є неможливим за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 365 ЦК). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial