Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа Іпотечний центр в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про поділ майна подружжя. В позові вказує, що 25.06.2011 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] дошлюбне прізвище [PERSON] ), який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 412. Під час перебування в шлюбі сторони набули право власності на двокімнату квартиру вартістю 507 677, 00 грн., загальною площею 74,2 кв.м, розташованою за адресою [ADDRESS] , придбану за рахунок кредиту наданого Іпотечним центром в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», на підставі кредитного договору від 21.07.2011 року №6. Право власності на квартиру зареєстровано на ім`я [PERSON] дошлюбне прізвище [PERSON] ), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , яке видане Глевахівською селищною радою 05.12.2011 року та зареєстроване Комунальним підприємством Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 05.12.2011 року ( номер запису 2219 в книзі 23-37) за реєстраційним номером 35365615. Оскільки позивач відмовляється добровільно визнати належну позивачу частку спільного нерухомого майна, позивач змушений звернутися з позовом про поділ майна. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав просив його задовольнити в повному обсязі, та просив врахувати суд що представник третьої особи Іпотечного центру в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» не має повноважень для участі в судовому засіданні. Відповідач позов не визнала, надіслала до суду відзив в якому просила проводити розгляд без її участі, та в позові просила відмовити. Представник третьої особи Іпотечного центру в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», в судовому засіданні в позові просив відмовити , крім того 02.04.2019 року надіслав до суду заперечення на позов. Суд заслухавши, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи , приходить до наступного висновку . Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 цього Кодексу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 25.06.2011 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] дошлюбне прізвище [PERSON] ), який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 412. 21.07.2011 року між Іпотечним центром в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON], укладено кредитний договорів № 6, за яким Фонд від імені держави надав прямй (цільовий ) адресний кредит в сумі 507 677, 00 грн, на будівництво житла за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п.п. 1.1.1. Договору застави майнових прав від 21.07.2011 року який було підписано між Іпотечним центром в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON], заставна вартість спірної квартири складає 542 390, 00 грн. 05.12.2011 року відповідач [PERSON]) отримала Свідоцтво про право власності серія [NUMBER] , зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.12.2011 року, на квартиру за адресою: [ADDRESS] , та зареєстроване Комунальним підприємством Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 05.12.2011 року ( номер запису 2219 в книзі 23-37) за реєстраційним номером 35365615. 20.01.2012 року між [PERSON] ( [PERSON]) та Іпотечним центром в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено іпотечний договір, згідно якого спірна квартира передана відповідачем [PERSON] Іпотечному центру в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» в іпотеку до повного виконання зобовязань [PERSON] перед Іпотечним центром в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», а саме до повної виплати коштів по кредиту Відповідно до п.2.3. іпотечного договору, основне зобов`язання повинно бути виконане іпотекодавцем протягом 288 місяців з дати укладання кредитного договору. 24.04.2018 року рішенням Подільського районного суду м.Києва стягнуто з відповідачки [PERSON] ( [PERSON]) на користь Іпотечного центру в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» заборгованість за кредитним договором в сумі 620 041, 78 грн, рішення набрало законної сили. 03.08.2018 року у виконавчому провадженні №56917708 було винесено постанову Васильківським відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області, про відкриття виконавчого провадження. 06.02.2019 року Державним підприємством «Сетам» повідомлено про реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення електронних торгів з метою повернення кредитних коштів, за які було придбано квартиру. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1568цс16 від 07.12.2016, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тож при вирішенні питання щодо визнання право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, об`єднання зароблених коштів на придбання майна для поліпшення побуту сім`ї, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст.66 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.61СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. ст. 76-77, 80, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо до сто вірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд критично ставиться до твердження представника позивача, про те що позивачем з відповідачем спільно сплачувався кредитний договорів, доказів на підтвердження цього суду не надано. Однак в матеріалах справи міститься рішення Подільського районного суду м.Києва від 24.04.2019 року, яким стягнуто з відповідачки [PERSON] ( [PERSON]) на користь Іпотечного центру в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» заборгованість за кредитним договором в сумі 620 041, 78 грн, яке набрало законної сили. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Отже, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Враховуючи те, що у задоволенні позову було відмовлено, у відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем по справі.

Outcome: dismissed