Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, яку в процесі розгляду справи уточнила (а.с. 73). Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Зазначила, що 23 червня 2017 року був розірваний шлюб сторін, за час якого у них народилася дитина, яка проживає з позивачем. Наразі позивач має намір забезпечити відпочинок дитині за кордоном для розвитку дитини, підвищення рівня її світогляду, покращення стану здоров'я. Однак відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. У зв'язку з наведеним просить: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а саме АР Крим та Росії, неповнолітній [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], строком на 10 років; дозволити їй або її офіційному представникові без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі України строком на 10 років; допустити негайне виконання рішення суду. У судове засідання позивач не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності; не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 60). Представник третьої особи також подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала (а.с. 64). Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 56-59, 67-70), у тому числі і за зареєстрованою адресою місця проживання (а.с. 43). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. 23 червня 2017 року Житомирським районним судом Житомирської області було ухвалено рішення про розірвання шлюбу сторін (а.с. 15), за час якого в них народилася дитина - [PERSON], [INFO] року (а.с. 14), яка проживає з позивачем (а.с. 16). Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 1 ст. 33 Конституції України). Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3 ст. 313 ЦК України). Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). За змістом п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, у разі відсутності нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, здійснюється, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків або його нотаріально засвідченої копії. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його тривалості. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України). З огляду на наведене, враховуючи інтереси дитини, а саме те, що її перебування за кордоном буде сприяти її освітньому вихованню та моральному і культурному розвитку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги мають бути задоволенні, однак частково, а саме в частині надання разового дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Росії, неповнолітній [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], строком на три роки та надання дозволу позивачу без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі України строком на три роки. Стосовно тривалості надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України суд зазначає, що надання такого дозволу строком на 10 років може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею в такий довгочасний період. Щодо позовної вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Автономної Республіки Крим суд зазначає, що позбавлений можливості задовольнити дану вимогу, оскільки Автономна Республіка Крим є невід'ємною складовою частиною України, а тому задоволення даної вимоги є недоцільним. Стосовно прохання позивача допустити негайне виконання рішення суд зазначає, що не має можливості задовольнити дану вимогу, оскільки законодавством не передбачено допущення негайного виконання рішення в даній категорії справ. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, сплачений судовий збір у розмірі 640 гривень має бути стягнутий з відповідача на корись позивача. З огляду на наведене,

Outcome: partial