Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним іпотечного договору. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Саксаганського відділення №8366 у м. Кривому Розі та [PERSON] був укладений кредитний договір №КРФ-138/08, відповідно до якого банк надав останньому кредит в розмірі 175000,00 грн., який [PERSON] зобов`язався повернути в строк до 25.11.2018 року, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом. Однак, [PERSON] свої зобов`язання по кредитному договору не виконував, в наслідок чого виникла заборгованість. 27.11.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Саксаганського відділення 8366 у м. Кривому Розі та нею, з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, був укладений іпотечний договір, за яким предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , та належить їй на праві приватної власності. Однак, іпотечний договір не був погоджений у встановленому порядку з Органом опіки та піклування Дзержинською районною у місті Раді м. Кривого Рогу, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються. У квартирі, яка є предметом застави за іпотечним договором, на час укладання іпотечного договору проживав та продовжує проживати її неповнолітній син, [PERSON] , [INFO] . Зараз у вище зазначеній квартирі також зареєстрована та проживає її неповнолітня донька, [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з неповерненням грошових коштів [PERSON] , за цим кредитним договором настала підстава позбавлення її неповнолітнього сина, єдиного місця проживання - квартири, що є предметом застави за іпотечним договором. Іпотечний договір, предметом застави за яким є квартира, право користування якою мають її малолітні діти, син [PERSON] та донька [PERSON] , був укладений сторонами всупереч вимогам чинного законодавства, без відповідного на це дозволу Органу опіки та піклування Дзержинської районної у місті Ради м. Кривого Рогу. Тому, просить суд визнати недійсним іпотечний договір від 07.11.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Саксаганського відділення №8366 у м. Кривому Розі та посвідчений ПН КМНО Лігутою Л.В. з моменту його вчинення та повернути його в первинний стан, а саме, зобов`язати ПН КМНО Лігуту Л.В. вилучити з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис щодо немайнових прав на [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та представник позивача Обремська Л.Ф. в судовому засіданні, кожен окремо, уточнені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх в поновному обсязі, з підстав викладених в них. Представник відповідача Радіонова Н.Є. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав викладених у письмових запереченнях на позовну заяву. Зокрема, посилалась на те, що під час укладення іпотечного договору позивач надала банку довідку, видану КЖП №9 про те, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] та [PERSON] - колишній чоловік, малолітніх та неповнолітніх дітей не зареєстровано. Тож, згідно довідки від 22.09.2008 року у вказаній квартирі малолітні діти не прописані, тому погодження договору іпотеки з Органом опіки та піклування не є доцільним. З вересня по листопад 2008 року [PERSON] свідомо займалась підготовкою документів для іпотечного договору: особисто отримувала необхідні довідки, підписувала документи безпосередньо у відділенні банку, засвідчувала копії, за її заявою вчинювалась незалежна оцінка майна, страхування майна тощо. Позивач подавала нотаріусу заявувід 27.11.2008 року та підписуючи договір іпотеки своїм підписом запевнила те, що до предмету іпотеки немає жодних обмежень та обтяжень, не існує прав та вимог інших осіб внаслідок іпотечного договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх. Неповнолітніх дітей у цій квартирі не зареєстровано, та не користуються квартирою малолітні та неповнолітні діти. Щодо відмітки в паспорті про малолітнього сина, то цей запис не вказує на те, що дитина зареєстрована та проживає за адресою спірної квартири, не відомо дату вчинення запису. До того ж, позивачем без дозволу іпотекодержателя зареєстровано й другу дитину у спірній квартирі. Тому, вважає, що під час підписання договору іпотеки позивач ввела банк в оману щодо предмету іпотеки, надала банку неправдиві відомості про те, що в квартирі малолітні діти не зареєстровані. Тобто, під час укладання Іпотечного договору від 27.11.2008 року між банком та [PERSON] з боку АТ «Ощадбанк» та третіх осіб порушень загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину згідно ст. 203 ЦК України не було. Отже, іпотечний договір від 27.11.2008 року укладено у відповідності з вимогами чинного законодавства і при його підписанні сторонами не були порушені права та законні інтереси малолітніх та неповнолітніх дітей, тому підстав, передбачених ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України для визнання іпотечного договору недійсним немає. Представник третьої особи Дзержинської районної у місті рада м. Кривого Рогу в особі відділу опіки та піклування Козачук Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила суд задовольнити їх з метою усунення порушення прав малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані в спірній квартирі, переданої в іпотеку та які й сьогодні фактично в ній проживають. Третя особа [PERSON] про час місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не надав. Правом надання письмових пояснень не скористався. Третя особа приватний нотаріус Лігута Л.В. про час місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилась, на попередні судові засідання надавала до суду заяви про розгляд справи за її відсутності. Письмові пояснення по суті позовних вимог суду та копії документів на підставі, яких було посвідчено договір іпотеки, не надавала. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, заперечення на позовну заяву, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відтак, розгляд справи продовжено за нормами ЦПК в редакції від 15.12.2017 року. Судом встановлено, що 27.11.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Саксаганського відділення №8366 у м. Кривий Ріг (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Саксаганського відділення №8366 у м. Кривий Ріг) та [PERSON] укладено кредитний договір №КРФ-138/08, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 175000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 23,5% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 25.11.2018 року (Т.1 а.с. 8-10). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27.11.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Саксаганського відділення №8366 у м. Кривий Ріг (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Саксаганського відділення №8366 у м. Кривий Ріг) та [PERSON] було укладено іпотечний договір, відповідно до якого [PERSON] зобов`язалась нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору №КРФ-138/08 (Т.1 а.с. 11-13). Прізвище [PERSON] було змінено на «Вересенко» на підставі свідоцтва про шлюб, виданого Металургійним районним у місті Кривому Розі відділом РАЦС Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (Т.2 а.с. 7). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку». Згідно з ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька актів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим законом. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] має двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №604, свідоцтво видано відділом РАЦС Дзержинського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровській області (Т.1 а.с. 6), [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №564, свідоцтво видано Дзержинським відділом РАЦС реєстраційної служби КМУЮ в Дніпропетровській області (Т.1 а.с. 7). З довідки КЖП №9 №1646 від 22.09.2008 року вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] (Т.1 а.с. 32). Згідно з положеннями ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно довідки директора ОСББ «Муравейник-2» №146 від 25.11.2014 року [PERSON] зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] , також у цій квартирі зареєстровані й її неповнолітні діти: [PERSON] та [PERSON] ( Т .1 а.с. 117). З довідки №35 від 08.06.2011 року, виданої головою ОСББ «Муравейник-2» вбачаться, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , неповнолітній [PERSON] зареєстрований з 10.11.2004 року (Т.1 а.с. 14). [PERSON] з сином [PERSON] , з народження дитини й по час складення акту від 03.08.2015 року проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом від 03.08.2015 року, посвідченого головою ОСББ «Муравейник -2» (Т.1 а.с. 119). Суд, звертає увагу й на те, що в паспорті громадянина України [PERSON] на сторінці 7 «особливі відмітки» записаний син [PERSON] , [INFO] , паспорт виданий Дзержинським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області 09.08.2004 року (Т.1 а.с. 43, зворот). Тобто, наявні в справі докази свідчать про те, що на час укладення оспорюваного іпотечного договору у квартирі, яка була передана в іпотеку, був зареєстрований малолітній [PERSON] , [INFO] та продовжує проживати у вказаній квартирі і на даний час. Згідно з ч. 2 ст. 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державної реєстрації. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 16 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч. 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Крім того, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлено, що держава охороняє і захищає права і інтереси дітей при здійснені операцій щодо нерухомого майна. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Щодо з`ясування, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки, то відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, викладені вище обставини свідчать, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам малолітнього [PERSON] , суттєво звужує обсяг існуючих майнових прав, порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує і обмежує його права та інтереси щодо жилого приміщення, а також порушує гарантії збереження прав неповнолітніх дітей на житло. Тобто, укладення іпотечного договору без згоди органу опіки та піклування, та наступне стягнення на предмет іпотеки призвело до фактичного порушення прав і охоронюваних законом інтересів дітей, що згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» неприпустимо. Суд також враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Крім того, втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Так, відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Як вже зазначалось в рішенні, згідно з положеннями ч. 4 та ч. 5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Таким чином, вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. За таких обставин, суд дійшов висновку, що посвідчення оспорюваного іпотечного договору відбулося всупереч вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», без попередньої згоди органу опіки та піклування, при цьому, суд задовольняючи позовні вимоги бере до уваги те, що у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , крім малолітнього сина позивача [PERSON] , [INFO] , також зареєстрована й малолітня донька позивача [PERSON] , [INFO] , тобто двоє неповнолітніх дітей. Також, суд бере до уваги й той факт, що неповнолітні діти й на сьогодні продовжують проживати в спірній квартирі та не мають іншого місця проживання; думку представника органу опіки та піклування, яка наполягала на задоволенні позовних вимог, для усунення в подальшому порушення прав неповнолітніх дітей на житло. Спірний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним, як такий, що порушує майнові права неповноітілніх дітей, що є підставою для задоволення позовних вимог. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проте, а ні представник відповідача, а ні сам приватний нотаріус Лігута Л.В., яка посвідчувала договір іпотеки та яка є третьою особою у справі, не надали суду належним чином засвідченні копії документів, на підставі яких було посвідчено спірний іпотечний договір, й клопотання про витребування доказів в судовому засіданні, для спростування доводів позивача, також заявлені не були. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом п. 102 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року за №20/5, одночасно з посвідченням договору про іпотеку нотаріус, якщо це передбачено договором, накладає заборону на відчуження предмета іпотеки за правилами, викладеними в розділі 26 цієї Інструкції. Пунктом 253 цієї ж Інструкції встановлено, що нотаріус знімає заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, за заявою заставодавця (іпотекодавця) у разі визнання рішенням суду договору застави (іпотеки) недійсним. Під час розгляду справи та ухвалення рішення, суд керувався нормами Закону чинним на час виникнення цивільно-правових відносин. З приводу заяви представника відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Саксаганського відділення №8366 у м. Кривому Розі про сплив позовної давності та застосування наслідків спливу позовної давності, то суд вважає такий строк позовної давності позивачем пропущено не було, оскільки порушення прав з приводу даного спору було встановлено позивачем [PERSON] після звернення банку до суду з позовом про звернення на предмет іпотеки. Факт про те, що дійсно банком було подано до суду позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнано представником відповідача в судовому засіданні, тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. На підставі вище викладеного, суд позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним Іпотечного договору задовольняє в повному обсязі. На підставі та

Outcome: approved