Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнила, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням суду від 17.04.2014 року за нею визнано право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] Синельниківського району. Апеляційним судом дане рішення залишено без змін. Вона вирішила вселитися в даний будинок, але відповідач не впустив її. На вхідні двері будинку відповідачем були встановлені замки, від яких у неї не має ключів, що створює для неї непереборні перешкоди в користуванні належним і їй житловим будинком. Відповідач створює для неї перешкоди в користуванні будинком, пускає в будинок незнайомих їй людей, здає будинок в найм без її згоди, що є порушенням її законних прав. Через неправомірні дії відповідача вона не має можливості користуватися своєю власністю. Також відповідач своїми діями завдав їй моральної шкоди, а саме, порушився хід її життя, вона переживає нервовий стрес, порушився сон, піднявся тиск, з-за нервових переживань погіршилося самопочуття. Просить суд вселити її до житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область Синельниківський район [ADDRESS]; зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні житловим будинком та підсобним приміщенням в цьому будинку та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 2000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала уточнені позовні вимоги у повному обсязі, пояснила обставини справи таким чином як вони викладені вище. Також пояснила, що позивачка на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] права власності за собою не реєструвала. В судовому засіданні відповідач та його представник позовних вимог не визнали, оскільки 5/6 частини даного житлового будинку належить йому на праві власності, а 1/6 частина будинку відповідно належить [PERSON]. Позивачка не має жодних документів на 1/6 частину даного будинку. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. 08.09.2006 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року, а саме, на спадкове майно у вигляді домоволодіння [ADDRESS]. 09.08.2007 року на підставі даного свідоцтва Синельниківським МБТІ за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказаний будинок. 25.09.2006 року [PERSON] заповідала усе належне їй майно [PERSON]. 22.11.2013 року [PERSON], відповідач по справі, отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті 16.08.2011 року [PERSON], а саме, на спадкове майно у вигляді 5/6 частин житлового будинку [ADDRESS]. В даному свідоцтві також зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частку спадкового майна не видано [PERSON]. 22.11.2013 року на підставі даного свідоцтва за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на 5/6 частин даного житлового будинку. 17.04.2014 року рішенням Синельниківського міськрайонного суду було визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом 08.09.2006 року на ім'я [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на ? частку зазначеного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року. 05.11.2014 року рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно було відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS] Синельниківського району, оскільки в Державному реєстрі прав вже міститься запис про зареєстроване право власності на 5/6 частин даного будинку за іншою особою. Залишок незареєстрованого права власності на об'єкт нерухомого майна складає 1/6 частину. Але заявником [PERSON] подана заява про державну реєстрацію права власності на ? частку даного житлового будинку, що перебільшує частку незареєстрованого права власності. Згідно ст.. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам, а саме, право власності на нерухоме майно. Згідно ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, рішення суду від 17.04.2014 року не є підставою для виникнення у позивачки [PERSON] права власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS], оскільки таке право власності виникає з моменту державної реєстрації. Але суду не було надано жодного належного документального підтвердження щодо державної реєстрації права власності за позивачем на ? частину зазначеного житлового будинку. Крім того, позивачеві рішенням державного реєстратора від 05.11.2014 року було роз'яснено, що в державному реєстрі прав міститься запис про зареєстроване право власності на 5/6 частки даного будинку за іншою особою; відповідно залишок незареєстрованого права власності на об'єкт нерухомого майна складає 1/6 частки. За таких обставин у позивачки не виникло права володіння, користування та розпорядження ? часткою нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] с. Іларіонове Синельниківського району, у зв'язку з чим позовні вимоги про вселення, зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні будинком та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Договір дарування жилого будинку від 04.10.2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд до уваги не приймає, оскільки предметом даного договору був житловий будинок [ADDRESS]. Висновки Синельниківського МВ стосовно звернень [PERSON] та [PERSON] не містять жодних фактичних обставин, які б спростували зазначені висновки суду, у зв'язку з чим вони не є належними доказами виникнення у позивача права власності на ? частину будинку. Таким чином, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити. Згідно положень ст. 88 ЦПК України не підлягають й стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed