Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач звернулася в Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області з позовною заявою до АТ «Покровський ГЗК» про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на наступні обставини. ЇЇ син [PERSON] працював електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування у Північному кар`єрі АТ «Покровський ГЗК» в с. Старозаводське, Нікопольського району, Дніпропетровської області. 23.09.2016р. [PERSON] пересуваючись по території робочого гарнізону на тракторі «К-700 А» державний номер [NUMBER] поза кабіною, сидячи на капоті двигуна, разом із електрослюсарем [PERSON] , під час наїзду трактора на захисний вал, їх скинуло з трактора, після чого відбувся наїзд на них вказаного трактора. В результаті цього наїзду, [PERSON] отримав травму шиї, грудей, живота, поза черевного простору, грудного відділу хребта, верхніх і нижніх кінцівок вигляді множинних переломів грудного відділу хребта і ребер, множинних ушкоджень органів грудної і черевної порожнини, поза черевного простору, які є несумісними з життям людини. Біологічна смерть [PERSON] констатована о 09:25 год. [INFO], яка настала на території «Північного кар`єру» АТ «ПГЗК». У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з АТ «Покровський ГЗК» на його користь відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві в сумі 300 000,00 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позовній заяві підстав. Представники відповідача АТ «ПГЗК» в судовому засіданні визнають факт нещасного випадку на виробництві, що призвело до смерті [PERSON] , чим в свою чергу завдало [PERSON] моральної шкоди, але з урахуванням грубої необережності самого [PERSON] у вигляді порушення ним приписів п.1.7, 1.8 Інструкції з охорони праці №107 для електрослюсаря чергового та з ремонту обладнання, просять зменшити суму грошового відшкодування. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . в судовому засіданні при винесення рішення поклалися на розсуд суду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримала свої письмові пояснення, згідно яких [PERSON] на час трагедії був на лікарняному, а тому жодних порушень, які призвели до вказаної трагедії, зі свого боку допустити не міг. Окрім цього, вказує на те, що розмір шкоди є завищеним. Третя особа [PERSON] до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину своєї неявки та її поважність не повідомив. Третя особа [PERSON] до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи та норми чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] є рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.4). Як вбачається з Акту №2 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 21.03.2017р., затверджений заст. начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Корольовим К.В. на Північному кар`єрі, який є структурним підрозділом АТ «ПГЗК», стався нещасний випадок, внаслідок якого був травмований електрослюсар черговий та з ремонту устаткування [PERSON] , отримані травми є несумісними з життям людини (а.с.5-14). Комісією встановлено, що нещасний випадок, який стався з електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування [PERSON] вважається пов`язаним з виробництвом. Отже, факт смерті потерпілого [PERSON] від нещасного випадку на виробництві встановлений Актом №2 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. Таким чином, між смертю потерпілого [PERSON] та нещасним випадком, що стався з ним на виробництві відповідача встановлений причинний зв`язок, що передбачає право членів сім`ї померлого на відшкодування їм моральної шкоди. Стаття 1187 ЦК України під джерелом підвищеної небезпеки визначає діяльність, яка пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Аналогічне впорядковано й судовою практикою, а саме п.4 постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», п.5 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013р. №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до яких джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю з нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням, або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших людей. Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров`я або смерть фізичної особи. Отже, право члена сім`ї померлого на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю особи, спричиненої нещасним випадком, виникає з настанням юридичного факту смерті та за наявності нещасного випадку і причинного зв`язку між смертю і нещасним випадком, а тому правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди члена сім`ї померлого виникають лише після смерті померлого та регулюються законодавством, яке діє на цей момент. Розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. У зв`язку зі смертю сина позивачу спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою рідної людини, що призвело до душевних страждань і незворотних негативних змін у її особистому житті, адже позивач провела на роботу здорову дитину, а їй повернули мертвого сина. Смерть сина призвела до того, що позивач постійно перебуває у напруженому психічному стані, думки про його смерть не залишають її до теперішнього часу, на цьому фоні позивач звільнилася з роботи і не працює по теперішній час. Отже смертю сина позивачу завдано глибоких моральних страждань. Враховуючи вищевикладене та наявність доказів причинно-наслідкового зв`язку між смертю сина позивача та нещасним випадком, що стався з ним на виробництві, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Крім того, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить із конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань; з того, що ці страждання у позивача довічні. Разом з тим, у відповідності до ч.2 ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Визначаючи, чи мала місце при настанні даного нещасного випадку груба необережність позивача, суд приймає до уваги наведені вище докази, які свідчать про нехтування працівником правил техніки безпеки на виробництві та порушення ним правил з охорони праці, що у свою чергу не може бути звичайною необачністю, а свідчать саме про наявність грубої необережності у діях [PERSON] , що у свою чергу є підставою для зменшення розміру відшкодування завданої моральної шкоди [PERSON] Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Суд зазначає, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, тому вважає заявлену до стягнення суму 300 000,00 грн. завищеною та не доведеною. Отже, застосовуючи принцип розумності і справедливості, з урахуванням неможливості безпомилкового, математично виваженого підрахунку розміру компенсації моральної шкоди, суд вважає, що 250 000,00 грн., буде тією мірою матеріальною компенсацією в даному випадку, яка підлягає задоволенню. Посилання відповідача на те, що причиною нещасного випадку є порушення законодавства про охорону праці також самим [PERSON] , не можуть бути взятими до уваги, оскільки наявність вини самого [PERSON] судом врахована при визначенні розміру моральної шкоди. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що в силу п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору. Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної вимоги. За таких обставин, судовий збір слід стягнути із відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial