Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійним, просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 12.07.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1736. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.07.2017 року між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1736, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок, загальною площею 48,8 кв.м., розташований за адресою: м. Білгород-Дністровський, пров. Плавньовий, буд.5. Підставою для реєстрації за [PERSON] права власності на житловий будинок, загальною площею 48,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Білгород-Дністровський, пров. Плавньовий, буд.5 було рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.08.2009 року по справі № 2-4573/2009, згідно якого було визнано договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, укладений 11.05.2009 року між [PERSON] та [PERSON] дійсним, та визнано за [PERSON] право власності на вказаний вище житловий будинок. Проте, жодного договору з [PERSON] вона не укладала, свого підпису на ньому не ставила, участі у розгляді справи не приймала, про дату та час розгляду справи не повідомлялась, а тим більше позову не визнавала, як про те було зазначено у рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду. Дізнавшись про існування вказаного рішення від 25.09.2009 року, вбачаючи в діях [PERSON] ознаки злочину, вона подала заяву про вчинення кримінального правопорушення, внаслідок чого відповідні відомості занесені правоохоронними органами до ЄРДР. Також, вона звернулась до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 25.08.2009 року по справі № 2-4573/2009. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29.06.2017 року апеляційну скаргу задоволено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.06.2017 року скасовано, ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності відмовлено. Отже, рішення суду, на підставі якого набув права власності відповідач [PERSON] було скасовано 29.06.2017 року, в той час як договір купівлі-продажу між відповідачами був укладений пізніше, а саме 12.07.2017 року, тобто коли [PERSON] фактично було відомо, що власником майна він вже не був та не мав права розпоряджатись житловим будинком в силу рішення апеляційного суду, яке набрало законної сили. Вважає договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1736, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, а тому і звернулась до суду із вказаним позовом за захистом своїх прав. Представник позивача в судовому засіданні надала заяву, відповідно до якої свої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, про дату,час, та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника позивача, про що свідчить її заява, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що дійсно 25.08.2009 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення, яким позовну заяву [PERSON] задоволено. Визнано договір купівлі-продажу житлового будинку № 5 по пров. Плавньовий у м. Білгород-Дністровський Одеської області, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 31,0 кв.м., загальною площею 48,5 кв.м., сараю літ. «Ж», літньої кухні літ. «З», гаражу літ. «И», вбиральні літ. «К», сараю літ. «Л», споруд №1-7, укладений 11.05.2009 року між [PERSON] та [PERSON] дійсним; визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок № 5 по пров. Плавньовий у м. Білгород-Дністровський Одеської області, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 31,0 кв.м., загальною площею 48,5 кв.м., сараю літ. «Ж», літньої кухні літ. «З», гаражу літ. «И», вбиральні літ. «К», сараю літ. «Л», споруд №1-7. /л.с.6-7/. Позивач у своєму позові зазначає, що [PERSON], в обґрунтування заявленого позову в 2009 році посилався на нібито укладання між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.05.2009 року в простій письмовій формі, та у звязку з начебто ухиленням [PERSON] від нотаріального посвідчення правочину, просив суд визнати зазначений договір дійсним. Проте, [PERSON] жодного договору з [PERSON] не укладала, свого підпису на ньому не ставила, участі у розгляді справи не приймала, про дату та час розгляду справи не повідомлялась, а тим більше позову не визнавала. Дізнавшись про існування вказаного рішення від 25.09.2009 року, вбачаючи в діях [PERSON] ознаки злочину, [PERSON] подала заяву про вчинення кримінального правопорушення, внаслідок чого відповідні відомості занесені правоохоронними органами до ЄРДР. /л.с.14-16/. Також, позивач звернулась до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.08.2009 року, та 29.06.2017 року апеляційним судом Одеської області було винесено рішення, відповідно до якого апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.08.2009 року скасовано, ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності відмовлено. /л.с.8-10/. Надалі позивач звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно з метою скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] Проте, рішенням державного реєстратора №36479410 від 04.08.2017 року було відмовлено [PERSON] у скасуванні запису про право власності за [PERSON], оскільки запис про право власності [PERSON] вже припинено у звязку з переходом права власності у результаті нотаріальної дії, а саме договору купівлі-продажу /л.с.11/. Тож, з матеріалів справи вбачається, що 12.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1736, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна. /л.с.12-13/. З наведеного вище слідує, що оспорюваний позивачем правочин був укладений між відповідачами вже після скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області апеляційним судом Одеської області. Так, ст.202 ч.1 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Приписами статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ст. 215 ЦК України (Коментар), недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Коментована стаття, визначаючи підстави недійсності правочину, вказує на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК. Отже, можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У ст. 203 ЦК перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Іншими словами, за коментованою статтею, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Матеріалами справи доведений факт, того, що відповідач [PERSON] набув право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок № 5 по пров. Плавньовий у м. Білгород-Дністровський Одеської області, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 31,0 кв.м., загальною площею 48,5 кв.м., сараю літ. «Ж», літньої кухні літ. «З», гаражу літ. «И», вбиральні літ. «К», сараю літ. «Л», споруд №1-7 на підставі скасованого рішення суду, яке не є чинним на сьогоднішній день, тож [PERSON] не мав права відчужувати не належне йому у встановленому чинним законодавством порядку майно. За таких обставин, враховуючи те, що позивач [PERSON] та її представник довели обставини, на які вони посилались при зверненні до суду із вказаним позовом, тож суд вважає за необхідне визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 12.07.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1736, а отже вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved