Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], Лозівського району загальною площею 44,6 кв.м., житловою 24,9 кв.м., оскільки вже протягом більш ніж 10 років відкрито та безперервно володіє житловим будинком, Позивач у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] з 2004 року мешкають в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок зареєстрований на праві приватної власності на ім'я [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок на 1/2 частину житлового будинку, виданого виконкомом Орільської селищної ради народних депутатів 30.04.1968 року та на 1/2 частину житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого виконкомом Орільської селищної ради народних депутатів від 31.08.1979 року № 111, загальною площею 44,6 кв.м., житловою 24,9 кв.м. [PERSON] помер [INFO]. У зазначений житловий будинок позивач заселилася з 21.01.2004 року зі згоди родичів померлого [PERSON], які продали їй цей будинок. Між ними була досягнута домовленість про укладення договору купівлі-продажу цього будинку, домовившись про всі істотні умови, вони передали їй всі ключі від житлового будинку, надавши можливість фактично користуватися ним як своєю власністю. В житловий будинок позивач перевезла свої особисті речі, постійно сплачує комунальні послуги, за свої власні кошти зробила ремонт, вставила пластикові вікна, привела прибудинкову територію в належний стан, що підтверджується актом від 11.12.2017р., письмовими заявами свідків [PERSON], [PERSON] Спадкоємці власника будинку спадщину юридично не оформили, правовстановлюючих документів не мають і не бажають їх отримувати. З їх згоди позивач переоформила на своє ім'я особисті рахунки на електроенергію, що підтверджується договором. Заборгованості по сплаті комунальних послуг станом на 01.12.2017 року за електроенергію немає. Вона самостійно сплачує у повному обсязі всі необхідні платежі за проживання та утримання цього будинку. Спадкоємці власника будинку проти проживання позивача у вказаному житловому будинку не заперечують, але і не виконують свої зобов'язання щодо укладання договору купівлі-продажу на житловий будинок. Всі ці роки позивач [PERSON] залишається єдиним добросовісним володільцем та користувачем вказаного житлового будинку. Претензій щодо її права на вищевказаний житловий будинок з 2004 року та по цей день до неї ніхто не пред'являв, тобто її володіння, користування та розпорядження нерухомим майном є відкритим та беззаперечним . Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частина 2 цієї ж статті передбачає, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Частина 4 статті передбачає, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до положень ст. 5 ЦК України про дію законів у часі та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, відповідно до якого правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання судом права власності на нерухоме майно не може мати місце раніше 1 січня 2011 року, за умови державної реєстрації нерухомого майна за такою особою. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В зв'язку з вищевикладеним суд вважає, що позивач є добросовісним набувачем, оскільки вже протягом більш ніж 10 років відкрито та безперервно володіє житловим будинком, розташованим в [ADDRESS], в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню..

Outcome: approved