Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду із указаним позовом в якому вказала, що з 25.07.2002 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Зазначає, що під час перебування у шлюбі, а саме 16.12.2005 року, сторонами було придбано 3-кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], в якій вони, а також спільна дитина зареєстровані та фактично проживають на даний час. Ця квартира була оформлена на відповідача. [PERSON] посилається на те, що відповідач відмовляється в добровільному порядку вирішувати питання про поділ квартири як спільного сумісного майна, а тому просить суд визнати зазначену вище квартиру спільним сумісним майном подружжя, визнати за кожною із сторін у справі право власності на 1/2 частину спірної квартири та стягнути із відповідача понесені судові витрати. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити в повному обсязі. Додали, що приблизно 1/3 коштів, потрачених на придбання спірної квартири вклали батьки [PERSON], ще 1/3 дав відповідач, а третину, що залишилась - склали зароблені подружжям спільні кошти. Однак визнали, що факт надання таких коштів довести за відсутністю належних доказів не можуть. Представник позивача звертав увагу суду на той факт, що посилання відповідача на те, що квартира була придбана на подаровані його матір'ю кошти є безпідставним оскільки судом такий договір дарування не був визнаний дійсним. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Зазначив, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти, подаровані відповідачу матір'ю останнього, а саме - [PERSON] Дані кошти [PERSON] одержала від продажу квартири по вул. Шевченко. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши та вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі із 25.07.2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 6). Указаний шлюб був розірваний рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 14.11.2013 року. Даним рішенням спільну малолітню дитину - [PERSON], [INFO], залишено на подальше виховання при матері (а.с. 35). Судом також встановлено, що 16.12.2005 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири від 16.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 9). Як вбачається із витягу Житомирського обласного державного комунального підприємства по технічній інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.12.2005 № 9433346 власником спірної квартири зазначений [PERSON] Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України в редакції 2005 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містить норма ст. 368 ЦК України. Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України передбачено, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд приймає до уваги те, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.05.2014 року у справі № 295/3869/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування дійсним, визнання права власності на майно, позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог, а саме у визнанні договору дарування грошових коштів на суму 176 750,00 грн. та визнанні права особистої приватної власності квартиру [ADDRESS]. Дане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09.10.2014 року. Згідно положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача про те, що спірна квартира була придбана ним за кошти, одержані у подарунок від його матері. Пунктом 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 роз'яснено, що у разі коли майно у вигляді неподільної речі не може бути реально поділене між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved