Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON], який відповідно до свідоцтва про народження є батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23 листопада 1996 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого народилась дитина - [PERSON]. Відповідач на момент народження дитини знаходився в місцях позбавлення волі. 18 травня 2000 року вироком Болградського районного суду Одеської області він був засуджений на 9 років позбавлення волі. Звільнений з міст позбавлення волі достроково, він до сім'ї не повернувся, а жив окремо, батьківських обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Шлюб між [PERSON] та відповідачем було розірвано 24 квітня 2008 року, після розірвання шлюбу дитина мешкає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та підтримки дитини не приймає, не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості у її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров'я, не піклується про її фізичний стан та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно спливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною, в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу для культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Згідно довідки слідчого управління головного управління МВС України в Одеській області від 19.06.2015 року № 7156, слідчим управлінням ГУМВС України в Одеській області розслідується кримінальне провадження за підозрою [PERSON] [INFO], у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 186, ч.4 ст. 187, ч.4 ст. 152, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 115, п.6 ч.2 ст. 115 КК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги за викладеними в позові обставинами, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не прибув, знаходився в Одеському слідчому ізоляторі, про час та місце розгляду позовної заяви повідомлявся належним чином, правом на направлення до суду свого представника не скористався. До суду надійшла заява відповідача про те, що він повністю визнає позовні вимоги та дає свою згоду на позбавлення його батьківських прав, жодних претензій - не має (а.с.76). Представник органу опіки та піклування Болградської районної державної адміністрації Татарова Г.П. повідомила суду, що відповідач знаходиться у слідчому управлінні м. Одеса, в зв'язку з розслідуванням кримінального провадження за підозрою у вчинення кримінальних правопорушень, дитина проживає з позивачкою, відповідно до висновку органу опіки і піклування Болградської районної державної адміністрації від 07.07.2015 року №01/К-422/310 орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення відповідача батьківських прав. Прокурор в судовому засіданні зазначив, що у даному випадку головним є інтереси неповнолітньої дитини [PERSON] і на його думку, в даному випадку є всі підстави для задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши представлені докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до свідоцтва про народження батьком [PERSON], [INFO] значиться [PERSON], а матір'ю [PERSON] (а.с.4). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №61 від 24.04.2008 року. Згідно з висновком органу опіки і піклування Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 07.07.2015року з моменту народження та розірвання шлюбу дитина проживала з матір'ю, яка створювала всі умови для виховання та утримання дитини. У зв'язку з чим, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] (а.с. 3). До позовної заяви долучено акт обстеження умов проживання сім'ї де зараз знаходиться дитина, що підтверджує наявність всіх умов для подальшого проживання там дитини (а.с.7), характеристика виконкому Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області, що підтверджує проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.8), характеристика директора школи та класного керівника на [PERSON], згідно якої дитина виховується в родині бабусі та матері, які цікавляться навчанням та шкільним життям онучки (а.с.9), копія вироку Болградського районного суду від 08.05.2000 року (а.с.10-14). Згідно з ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно принципу 2 «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року, ст. 27 Конвенції ООН від 20.11.1989 року «Про права дитини» (ратифікованою Україною 27.02.1991 року) та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. При розгляді справи «Савіни проти України» (CASE OF SAVINY v. UKRAINE) №39948/06, п. 49-50) Європейський суд з прав людини наголосив на такому: хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000 -IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава -відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000 -VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004 -III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). Отже, підтвердженням існування зазначених факторів суд визнав, що відповідач свідомо допустив ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не створює умов для навчання за місцем проживання та підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини; не створює умов для отримання сином самоосвіти, тощо. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім обставин, передбачених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки наявними у справі доказами підтверджується факт ухилення відповідача від виховання та утримання своєї доньки [PERSON], відповідач [PERSON] вказані обставини визнає та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для прийняття заяви відповідача про визнання позову та про задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Outcome: approved