Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що є власником житлового будинку [ADDRESS]. Разом з нею зареєстровані мати [PERSON] та рідний брат [PERSON] Однак [PERSON] вже дванадцять років у будинку не проживає та переїхав до своєї дружини, а з матір'ю [PERSON] стало неможливо проживати разом, вона влаштовує сварки, бійки, принижує її та її близьких перед сусідами та пошкоджує майно. У зв'язку з наведеним просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] та виселити [PERSON] без надання їй іншого житлового приміщення. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, однак підтвердив, що насправді не мешкає в спірному будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, оскільки в неї іншого житла немає. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, допитавши свідків, суд встановив, що позивач відповідно до договору дарування від 19.12.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], є власником житлового будинку [ADDRESS], зареєстрованого 11.01.2008р. у Херсонському Державному БТІ під номером 332 в книзі 2. Відповідно до домової книги за адресою [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], які є братом та матір'ю позивача, що не заперечується сторонами та зареєстровані за вказаною адресою попереднім власником. [PERSON] у будинку не проживає, що підтверджено ним в судовому засіданні. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Щодо виселення, то ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖКУ. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 ст. 116 ЖКУ визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Допитані судом свідки пояснили, що [PERSON] останні роки не мешкає в спірному будинку, а [PERSON] проживає разом з донькою, однак між сторонами виникають конфлікти. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в частині визнання [PERSON], таким що втратив право користування жилим приміщенням [ADDRESS], оскільки відповідач [PERSON] у даному будинку не проживає, що їм і не заперечувалось в судовому засіданні та позивач є власником спірного будинку, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд. Щодо вимог про визнання [PERSON] такою що втратила право користування жилим приміщенням [ADDRESS] та виселення її без надання іншого житлового приміщення, то вони не підлягають задоволенню, оскільки відповідач постійно мешкає у даному будинку та суду не доведено, що відповідач [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил спільного проживання робить неможливим для інших проживання в одному будинку, також виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу, що не було доведено позивачем.

Outcome: partial