Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Позивні вимоги позивач мотивує тим, що 02.02.1996 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Позивач вказує, що під час шлюбу було придбано майно, що належить ним на праві спільної сумісної власності, а саме квартиру [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу б/н від 29 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2802. Згоди про добровільний поділ майна між нею та відповідачем не досягнуто. З посиланням на норми ст. ст. 60, 69, 70 СК України позивач просить задовольнити позов. Ухвалами суду від 22.07.2019 р. та від 15.10.2019 р. позов було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 13, 14, 27). Ухвалою суду від 09.01.2020 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання, відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву (а.с. 36, 37). У встановлений судом строк відповідач відзив не подав. В судовому засіданні, яке відбулось 12.10.2020 р. за участю представника позивача [PERSON] та відповідача, за клопотанням відповідача була оголошена перерва до 17.11.2020 р. В судове засідання з`явився представник позивача [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка [PERSON] (а.с. 72), про причини неявки суд не повідомив, будь яких заяв суду не подавав. За нормою частини 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного та думки представника позивача судом ухвалено провести заочний розгляд справи без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та викладені у ньому обставини, додатково пояснив, що спірна квартира купувалась позивачем та відповідачем за спільні кошти подружжя, сторони по справі жили однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Суд, вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.02.1996 року (а.с. 3). 29.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М., зареєстрований у реєстрі за № 2802, відповідно до якого відповідач купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 4-6). Право власності за відповідачем на спірну квартиру підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна(а.с. 7, 8). Судом встановлено, що на час придбання спірної квартири відповідачем сторони по справі проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, житло набули за спільні кошти подружжя. Отже, квартира [ADDRESS] придбана у період перебування позивача та відповідача в шлюбі. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, в даному випадку на відповідача. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому у спростування заявлених позовних вимог жодних доказів відповідачем суду надано не було. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Положеннями частини 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Головним критерієм поділу майна, як об`єкта права спільної сумісної власності, є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України). Отже, суд приходить до висновку, що позов про поділ спільного майна подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Відповідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь позивача у розмірі 2 165 грн.

Outcome: approved