Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивач звернулася до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про примусове виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.08.2012 року є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На сьогоднішній день вона зареєстрована за вищевказаною адресою, але проживати там не має змоги у зв»язку з тим, що з травня 2013 року і по сьогоднішній день в цьому будинку проживає та зареєстрована громадянка [PERSON], котра більше року, а саме з травня 2013 року) ухиляється від укладення договору купівлі-продажу у нотаріальному порядку та не сплачує обговорену та узгоджену раніше суму купівлі-продажу. На даний час вона є пенсіонеркою та має статус Діти ВВВ, але змушена проживати у родичів, оскільки доступу до власного житла не має. Будь-які спроби знайти компроміс з [PERSON] виявились безрезультатними, тому вона змушена звернутися до суду задля того, щоб зупинити свавілля відповідача. Відповідно до ст.. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до ст. 116 ЖК УРСР примусовому виселенню підлягають особи, які самоправно зайняли житлове приміщення. Просить суд визнати право [PERSON] на проживання незаконним. Виселити в примусовому порядку відповідача з будинку, що знаходиться у її приватній власності, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Всі судові витрати покласти на відповідача. Відповідач надала суду заперечення на позовну заяву, в якому зазначила, що позов є незаконним та необґрунтованим, так як 02 липня 2012 року між відповідачем з однієї сторони та [PERSON] - сином позивача, з іншої сторони був письмово укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Згідно умов даного договору відповідач сплатила [PERSON] першу частину авансу в сумі еквівалентній 1000 доларів США. 01 серпня 2012 року відповідач та її чоловік [PERSON] остаточно розрахувались за будинок з [PERSON], повністю сплативши йому аванс у сумі 86000 грн., про що власноруч склав розписку. [PERSON] зобов»язався укласти з нею договір не пізніше 20 липня 2012 року. На даний час він не виконав взяті на себе зобов»язання. Після остаточного розрахунку [PERSON] передав відповідачу лише правовстановлюючі документи на будинок, згідно яких власником є [PERSON]. Про те, що майно не належало [PERSON] вона дізналася після того, як передала 1000 доларів США. 28.03.2013 року відповідач змушена була звернутись із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON], який шляхом обману та зловживанням довірою [PERSON] у змові з громадянкою [PERSON], шахрайським шляхом, під приводом продажу частини будинку , який йому не належить, 01.08.2012 року заволодів грошовими коштами [PERSON] у великих розмірах в сумі 86000 грн. та золотими виробами та із загрозою фізичного насильства над [PERSON] і її родиною виганяє її і родину з вказаного будинку, взяті гроші та золоті вироби повертати відмовляється, а вимагає ще йому виплатити грошові кошти за фіктивними розписками, які він змусив [PERSON] із застосуванням погроз написати. Просить відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала, підтримала свої письмові заперечення, додала, що вважає, що так як вона придбала будинок [ADDRESS], вона має законне право там проживати. В судове засіданні треті особи [PERSON] та [PERSON] не з»явились, однак [PERSON] надав суду заяву, якою просить справу розглядати у його відсутність та прийняти рішення згідно діючого законодавства. В судовому засіданні 19.05.2015 року [PERSON] як свідок пояснював, що [PERSON] подарував йому свій будинок за адресою [ADDRESS], вони оформили договір дарування у нотаріуса 15.02.2008 року. На даний час він є власником 1/3 частини вказаного будинку. Близько 3-х років тому вселилась [PERSON] по-сусідству, він просто бачив нових сусідів, зі слів [PERSON] знає, що вона купила будинок за адресою [ADDRESS]. Сім»я [PERSON] роблять в будинку перепланування, все перебудовують на квартирантів не схожі. Суд, заслухавши думку відповідача, представника позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступне. Відповідно до ч. І ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] є власником 2/3 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.09.2012 року (а.с.6); інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна від 16.01.2015 року №32293906 (а.с. 62-64). В матеріалах справи є копія договору від 02.07.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] про отримання [PERSON] задатку у розмірі 1000 доларів США за купівлю житлового будинку за адресою [ADDRESS], а також копії розписок написані [PERSON] про отримання ним коштів у [PERSON] у сумі 86000 грн. за будинок по [ADDRESS]. (а.с.30-32). В матеріалах справи є також копії розписок написані [PERSON] про отримання в борг у [PERSON] грошових коштів у сумах 1800 грн.,8700 грн., 31950 грн.,2200 грн., 1840 доларів США, 14720 грн., для ремонту будинку та для інших цілей.(а.с.71-76). Згідно копії постанови про закриття кримінального провадження від 03.04.2014 року вбачається, що слідчим СВ Синельниківського МВ ГУМВС України у Дніпропетровській області Гордієнко С.С. розглянута заява [PERSON] про зловживання [PERSON] її довірою, шляхом заволодіння її грошей у сумі 75000грн. та прийнято рішення закрити дане кримінальне провадження у зв»язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. (а.с.57-58) Згідно копії постанови про закриття кримінального провадження від 17.01.2014 року вбачається, що Ст. слідчим СВ Синельниківського МВ ГУМВС України у Дніпропетровській області Янгіровим Р.Г. розглянута заява [PERSON] про заволодіння [PERSON], шляхом обману її грошима у сумі 86000грн. та прийнято рішення закрити дане кримінальне провадження у зв»язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. (а.с.61) Згідно зі ст..204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійним. Відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації -з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст..657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Надані відповідачем розписка та договір купівлі-продажу на підтвердження укладення між нею та [PERSON] угоди купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], не може бути належним доказом того, що відповідач стала власником спірного будинку, оскільки, власником житлового будинку є [PERSON], а не [PERSON], тому оскільки між сторонами не було досягнуто угод з усіх істотних умов договору, зокрема щодо предмету договору та ціни будинку, а також моменту передачі продавцем предмета договору покупцеві - правочин є не укладеним. Момент вчинення правочину - щодо купівлі-продажу спірного будинку за розпискою відповідно до положень ст.ст. 210,640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ч.1 ЖК Української РСР, члени сім»ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 Житлового кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 2/3 житлового будинку [ADDRESS], в якому проживає відповідачка [PERSON] Відповідач, не надала суду жодного доказу, яким доводяться її права на володіння та користування цим будинком. Таким чином, суд, аналізуючи наявні докази, приходить до висновку про відсутність у відповідача підстав для проживання в зазначеному будинку та про часткове задоволення позовних вимог. Позивач згідно ст. 391 ЦК України має право усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а не визнавати право на проживання відповідача незаконним, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Позовні вимоги про виселення відповідача з спірного житлового будинку підлягають задоволенню. Також, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, що був сплачений ним при зверненні до суду у розмірі 243 грн. 60 коп., адже відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial