Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки в належній їй квартирі зареєстровані відповідачі, які в 2014 рокі виїхали на проживання до США. Оскільки відповідачі у спірній квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, тим самим чинять позивачу перешкоди у вільному розпорядженні власним майном, а саме вищевказаною квартирою. У зв`язку з чим, просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.06.2019 року було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеному провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи з повідомленням та викликом сторін, у задоволенні якого ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.07.2019 року відмовлено за необґрунтованістю. Від відповідача відзив до суду не надходив. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування від 03.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В., зареєстрованого в реєстрі №1147 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23269771 сформованим 11.07.2009 року. Відповідно до довідки про склад сім`ї №33, виданої 13.05.2019 року керуючим справами ОСББ «Перекопська 181-А» про те, що у квартирі [ADDRESS] з 25.10.2002 року зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту про відсутність сімї №32, складеного 13.05.2019 року керуючим справами ОСББ «Перекопська 181-А» у квартирі [ADDRESS] з 25.10.2002 року [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , фактично не проживають з березня 2014 року, оскільки виїхали на проживання до США. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст. ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що сину позивача та відповідача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] на час розгляду справи виповнилось 13 років, а тому останній в силу норм діючого законодавства України вважається малолітнім. Частиною 3 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Таким чином малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем [PERSON] надано заяву-згоду на виписку неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Третя особа - орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Херсоні ради надала до суду висновок щодо задоволення позовних вимог зважаючи на тривалу відсутність [PERSON] з дитиною за місцем реєстрації та наявність його добровільної згоди на зняття сина з реєстрації за місцем проживання: квартира [ADDRESS] З врахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не мешкає в ньому більше ніж один рік без поважних причин, між позивачем та відповідачем відсутня будь-яка інша домовленість з приводу користування житловим приміщенням, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст. ст.16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391, ЦК України, ст.ст. 150 ЖК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р.,

Outcome: approved