Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач звернулась із зазначеною заявою, яку в ході розгляду справи уточнила (а.с.88) і просила суд ухвалити рішення про усунення перешкод у здійсненні позивачем прав користування та розпорядження житловим будинком [ADDRESS] та позбавити відповідачів прав користування зазначеним майном знявши їх з реєстраційного обліку. Заявлені вимоги обґрунтовано наступним. Відповідачі чинять перешкоди щодо користування та розпорядження зазначеним майном позивача. Відповідачі були прописані в будинку на підставі погашених договорів дарування та без згоди позивача. Договору оренди між сторонами укладено не було. Відповідачі та третя особа на їх стороні разом з представником вимог не визнали та свої заперечення обґрунтовували відсутністю правових підстав для задоволення позову. Крім цього, відповідач подала зустрічний позов, яким просила визнати за [PERSON] та [PERSON] право на користування зазначеним будинком. Заслухав пояснення учасників розгляду, проаналізував надані ними докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Позивач за первісним позовом зареєстрована та є власником будинку [ADDRESS] (а.с.59), проживає в [ADDRESS] (а.с.157). В даному будинку зареєстровані також [PERSON] разом з малолітньою дитиною [PERSON] [INFO]. [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] (а.с.51), є чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON] [PERSON] являється бабусею [PERSON] по лінії матері останнього. 4 травня 2012 року рішенням у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок (а.с.10 - 11), зміненим апеляційним судом Житомирської області 29 травня 2013 року (а.с.12,13), визнано недійсними договори дарування зазначеного будинку, земельної ділянки під ним, витребувано зазначені об'єкти нерухомості на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України. [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с.173), загальною площею 35,8 м2 та житловою 17,9 м2. За актом, складеним 4 лютого 2014 року (а.с.102) [PERSON] не змогла потрапити того ж дня у її житловий будинок, що в с. Волиця через те, що він замкнений і ключів остання не має. Свідок [PERSON], який є сусідом по зазначеному будинку, в судовому засіданні дав наступні показання. [PERSON] проживає з дитинства у даному будинку, а його дружина з 2007 року. Відносини у родини [PERSON] та [PERSON] були добрими. [PERSON] приймав участь у ремонті даного будинку. Правовими підставами первісного та зустрічного позовів є, відповідно положення ст. 155 ЖК УРСР, ст. 191 ЖК УРСР, ст. 319, ч. 2 ст. 405, ст. 406 ЦК України. Згаданими положеннями норм матеріального права визначено наступне. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР (ст. 155 ЖК УРСР). Житлові спори вирішуються відповідно до закону (ст. 191 ЖК УРСР). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом (ст. 319 ЦК України). Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону, якими вони врегульовані, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення обох позовів виходячи з наступного. Суд не приймає до уваги як доказ позивача за первісним позовом існування перешкод зі сторони родини [PERSON], що чиняться [PERSON] і не дають останній можливості жити у житловому будинку в с. Волиця (відображені у акті від 4 лютого 2014 року), виходячи з наступного. Незважаючи на рішення суду про обов'язкову явку позивача за первісним позовом для дачі особистих пояснень з приводу заявленого позову у даній справі, остання не з'явилась на неодноразові виклики і за таких обставин з'ясувати особисте ставлення до пред'явленого нею позову не представилось можливим. Інших доказів, крім одного акту від 4.02.2014 року, суду не надано. Оцінюючи у сукупності дані обставини, суд вважає не доведеним факт існування перешкод зі сторони родини [PERSON], що чиняться [PERSON] і позбавляють можливості останній жити у зазначеному будинку, адже одним актом про події одного дня не можливо об'єктивно повно та всебічно відтворити картину дійсних подій навколо будинку і його жителів. Крім цього, відповідно до згаданих норм матеріального права - втрата права на користування жилим приміщенням має місце у випадку не проживання у такому житлі певний проміжок часу. Суду не було надано доказів, які б підтверджували відсутність родини [PERSON] і будинку взагалі, та в тому числі визначений законом термін. За таких фактичних обставин справи та норм закону, якими врегульовані дані правовідносини, у суду не має підстав для задоволення вимоги про позбавлення прав на користування зазначеним житловим будинком. Інша і похідна позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку не підлягає до задоволення адже безпосередньо пов'язана із основною вимогою, яка є безпідставною, а отже також не підлягає до задоволення. Стосовно зустрічного позову, суд зазначає наступне. Позивачі за таким позовом просять визнати за ними права користування житловим будинком належним [PERSON] Судом було встановлено, за зазначеними раніше документами, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у будинку, а отже мають право проживати в ньому, як члени родини власника. Підтверджувати в судовому порядку такий факт за наявності його реального підтвердження, на переконання суду, не має підстав. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed