Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

позивач звернулася в суд із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 06 жовтня 2001 року з відповідачем зареєструвала шлюб у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського районну Закарпатської області, актовий запис № 11. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею та повністю знаходиться на її утриманні. Подружнє життя у сторін не склалося через вживання відповідачем алкогольних напоїв та, як наслідок, затівання ним сварок та скандалів. Всі її намагання, спрямовані на позбавлення чоловіка від залежності, виявилися безрезультатними, тому вона була вимушена піти з їхнього дому. Оскільки разом не проживають більше півроку, відповідач від виконання батьківських обов`язків самоусунувся, хоча виїжджає за кордон на заробітки та має можливість допомагати в утриманні малолітньої дитини, тому просить їх шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] » та стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки у розмірі 5 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій справу просила розглянути без її участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його захисник адвокат Муругов В.О. у судове засідання також не з`явилися, однак останній подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без їх участі, позовні вимоги задовольнити частково, з урахуванням вимог, заявлених у відзиві на позов. У останньому просив шлюб між сторонами розірвати, а позовні вимоги у частині стягнення аліментів задовольнити частково стягувати з [PERSON] 1 400 грн. щомісяця до досягнення донькою повноліття. Свою позицію мотивував тим, що обставини, викладені у позові, не відповідають фактичним обставинам справи. Так, саме позивач створила такі умови, за яких шлюб між сторонами розпався, відтак разом вони не проживають, спільне господарство не ведуть, внаслідок чого проти розірвання шлюбу він не заперечує. У той же час, відповідач постійно допомагає дітям, купляє для них речі та одяг, по можливості надає дружині кошти на їх утримання, свідками чого були родичі. Однак, позивач надані [PERSON] кошти та пенсію по інвалідності, яку отримує їх син [PERSON] , витрачає на особисті потреби, тоді як останній практично проживає з батьком, а донька постійно відвідує відповідача, залишаючись у нього на тривалий час. При цьому, [PERSON] офіційно ніде не працює, інколи виїжджає на заробітки за кордон, але такі заробітки мають мінливий, непостійний характер. Оскільки позивачем не враховано майновий стан відповідача, відсутність у нього постійного доходу та той факт, що їх непрацездатний син перебуває на його утриманні, тому усвідомлюючи свій обов`язок щодо утримання та виховання дітей, буде й надалі виконувати свої батьківські обов`язки та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання доньки у розмірі 1 400 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 06 жовтня 2001 року у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 11. Від даного шлюбу [INFO] у них народилася донька [PERSON] (а. с. 4-7). Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні характери та розходження поглядів на шлюб і сім`ю. Питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, відповідач позовні вимоги визнав, тому строк для примирення подружжю не надавався. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та інтересам їх доньки, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Крім цього встановлено, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, враховуючи те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання малолітньої доньки. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення, тобто дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Таким чином, враховуючи наведене, вимоги ч. 1 ст. 182 СК України, часткове визнання позовних вимог, а також те, що достовірних відомостей про заробіток (дохід) відповідача у суду немає, тому виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за можливим визначити аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 2 400 грн. щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Як вбачається з ч. 2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При цьому, відповідно до квитанції № 0.0.2154807683.1 від 09 червня 2021 року позивачем за позовну вимогу про розірвання шлюбу сплачено 908 грн. судового збору (а. с. 11). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачем у частині розірвання шлюбу до початку розгляду справи по суті, [PERSON] з державного бюджету слід повернути 454 грн. (908 грн. х 50%), а інші 50% судового збору стягнути на її користь з [PERSON] , що відповідає положенням ст. 141, 142 ЦПК України. Крім цього, відповідно до ч. 6 ст. 141 цього Кодексу якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, оскільки позивач за позовною вимогою про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору, тому з врахуванням ціни позову суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial