Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недостовірною інформації, поширену щодо неї в газеті «Пульс» [NUMBER] від [INFO] року на стор.8 в статті під назвою «[INFO]» та в цій же газеті за [NUMBER] та стор.8 в статті під назвою «[INFO]», про зобов'язання відповідача в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «РГ Пульс» спростувати цю недостовірну інформацію, поширену ним у її відношенні, шляхом спростування текстів зазначених статей та про та стягнення з відповідача [PERSON] на її користь моральної шкоди в розмірі 5000 грн. В позовній заяві вказала, що в зазначених статтях описано події її життя та стосунки між нею та відповідачем [PERSON], про які остання повідомила авторам статей в негативній формі, зокрема, що вона погано ставиться до [PERSON], бажає привласнити її квартиру, не дозволяє своїй дочці - а її внучці - спілкуватися з бабусею, що вона бажає смерті [PERSON] тощо. Однак такі відомості є недостовірними, порочать її честь та гідність, формують негативне ставлення до неї як до людини з боку оточуючих, принижують її, тому вона отримала моральну шкоду: у неї погіршилось самопочуття, виникли душевні хвилювання, що порушило звичайний склад її життя, що, в свою чергу, вимагає додаткових зусиль до його організації. У судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали, пояснили, що із зазначених статей безперечно вбачається, що мова в них ідеться саме про життя позивача та її відносини з відповідачем [PERSON]: співпадають її ім'я та імена головних героїнь статей, які, як уважає позивач, є однією і тією ж самою особою, а також ім'я та по батькові відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представники заперечували проти задоволення позову, а представник [PERSON] пояснила суду, що доводи позивача надумані, оскільки головні герої в цих статтях є «збірними образами», які до позивача та відповідача [PERSON] не мають жодного відношення. Представник відповідача ТОВ «РГ Пульс» також пояснив суду, що головні герої в статтях є «збірними образами» і що вони як до позивача, так і до відповідача [PERSON] жодного відношення не мають. Свідок [PERSON] суду показала, що добре знає позивача та відповідача [PERSON], що, отримавши одну газету від незнайомої людини, а другу купивши, вона прочитала надруковані в них статті «[INFO]» та «[INFO]» і одразу зрозуміла, що мова йдеться саме про сторін: співпадали імена головних героїнь в статтях з іменами сторін та назва вулиці, на якій вони проживають, однак викладені в статтях відомості не відповідали дійсності - позивач хороша людина та добра матір для своєї дитини, тому їй було неприємно, що в статті паплюжили особу позивача. Свідок [PERSON] суду показав, що відповідача [PERSON] знає з дитинства, що проживає з позивачем в цивільному шлюбі, що газети йому підкинули в поштову скриньку, і він упевнений в тому, що згадані статті в цих газетах стосуються саме позивача та [PERSON] - співпадають імена, назва вулиці, рік народження, обставини та відношення, що склались між ними, однак викладені в статтях факти не відповідають дійсності та принижують позивача. Свідок [PERSON] дала суду показання, аналогічні показанням вищевказаних свідків. Свідок [PERSON] суду показала, що знає відповідача [PERSON] з 1964 року, що дізналась про згадані газети зі слів знайомої, що вона припускає, що статті можуть бути про позивача та [PERSON], однак заперечує, що остання могла надати журналісту відомості, які паплюжать особу позивача. Свідок [PERSON] суду показала, що знає відповідача [PERSON] з 1964 року, що та - порядна людина, що сусіди казали, що відомості, викладені в зазначених статтях - про позивача. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, показання свідків, суд приходить до такого. Судом установлено, що дійсно [INFO] року та [INFO] року в газеті «Пульс» були опубліковані статті під назвою «[INFO]» та «[INFO]», автори статті - [PERSON] та [PERSON] (псевдоніми). У даних статтях згадуються персонажі під іменами, зокрема, «[PERSON]», «[PERSON]» та «[PERSON]», а також відносини між ними (а.с.56, 56-а). Позивач, провівши асоціацію з описаними в даних статтях подіями, собою та відповідачем, зробила висновок, що вказані статті стосується безпосередньо її, так як у статтях згадуються її ім'я, ім'я та по батькові відповідача, а також події її життя та стосунки між нею та відповідачем, то вважає, що в такому вигляді статті порочать її честь та гідність, так як вона уособлює себе в якості головної героїні обох статей. Для належної оцінки доказів та визначення підставності заявлених позивачем вимог судом береться за основу ряд вимог чинного законодавства. Так, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. За текстом цієї статті це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, тобто не переслідуватися за свої переконання, а також можливість вільно отримувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Статтею 47-І Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вираження гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведення їх правдивості. Таку ж позицію закріплено й у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України», в якому, зокрема, зазначено: « 41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». Суд уважає, що опубліковані в газеті «Пульс» статті «[INFO]» та «[INFO]», в яких головними героїнями згадуються «[PERSON]» та «[PERSON]» відповідно, жодних згадок про особу позивача в тій чи іншій впізнавальній формі немає, позаяк використання лише імен «[PERSON]» та «[PERSON]» не дає прямої вказівки на особу позивача, так як вона є «[PERSON]», тому зазначені в статтях імена головних героїнь не стосується позивача. Неможливо також зробити висновок про те, що згадана в статті «[INFO]» особа на ім'я «[PERSON]» є відповідачем, оскільки така є «[PERSON]». Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст. 10 Європейської Конвенції з прав людини. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Зі змісту оскаржуваних статей неможливо зробити висновку про наявність обставин, передбачених п. (б) п. 15 вищезгаданої Постанови стосовно того, що поширена в статтях інформація стосується безпосередньо особи позивача у зв'язку із наявністю в них лише імен «[PERSON]» та «[PERSON]» та імені й по батькові «[PERSON]», з чого неможливо ідентифікувати ці імена як такі, що належать одним й тим же самим особам. Що ж показань свідків, то суд не бере їх до уваги з тих підстав, що у відповідності ст. 63 ЦПК України не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. З цього випливає висновок про те, що обставини, про які він дає показання, повинні бути відомі йому особисто, тому, показання свідка з чужих слів або з власних домислів не допускаються, тому їхні показання не є належним та допустимим доказом у цій справі. Окрім цього, інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували наведені позивачем факти, суду надано не було. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не подано, а судом не здобуто достатньо доказів, які б у своєму взаємозв'язку, належно, допустимо та достовірно давали суду можливість зробити висновок про порушення відповідачами немайнових прав позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed