Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до суду, в якому просить усунути їй перешкоди у здійсненні права власності квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням та зняти його з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Заявлені позовні вимоги обгрунтовує тим, що 14.08.1996 року вона уклала шлюб із відповідачем, за час шлюбу з відповідачем вони проживали у квартирі [ADDRESS] , яка згідно свідоцтва про право власності на квартиру, належить їй на праві приватної власності. 18 серпня 1998 року вона зареєструвала відповідача у вищезгаданій квартирі, у якій вони проживали разом близько п`яти років. Вказує, що у 2001 році у зв`язку із фінансовими труднощами виїхала на заробітки в Італію, де працювала із перервами у декілька місяців до 2020 року. За її відсутності відповідач проживав в її квартирі, а під час того, як вона поверталась на деякий час до України вони проживали у вказаній квартирі разом. Однак з часом відносини між ними почали погіршуватись, оскільки чоловік зловживав алкоголем. З 2009 року відповідач виселився із згаданої квартири, забравши всі свої речі та переїхав проживати до своєї матері за адресою: [ADDRESS] . З того часу вони разом не проживають, позивач зазначає, що востаннє бачилась з відповідачем близько двох років тому, місце його проживання на даний час їй не відоме, спільного господарства вони не ведуть. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07.10.2020 року шлюб між нею та відповідачем, [PERSON] розірвано. При цьому, факт реєстрації відповідача у належній їй квартирі спричиняє нарахування вартості комунальних послуг із врахуванням особи, яка не проживає у даній квартирі, відповідач жодних витрат на утримання житла не несе та всі витрати зі сплати комунальних послуг несе вона самостійно. Просить позов задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 03.03.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, при цьому представник позивача подав письмову заяву, в якій заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить позов задоволити, а розгляд справи провести за відсутності позивача та її представника. Проти винесення заочного рішення у справі у випадку неявки в судове засідання відповідача не заперечив. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи за адресою місця реєстрації проживання: [ADDRESS] та за адресою останнього відомого місця проживання: [ADDRESS] , в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. У визначений судом відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, такого не подав, про поважність причин не подання відзиву суд не повідомив, заяви про поновлення строку для подання відзиву до суду також не подано. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень сторони позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Зміст права власності, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч. 1 ст. 319 ЦК України. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 30.12.1998 року, виданого згідно з розпорядженням від 30.12.1998 року № 971, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, виданої 08.12.2020 року ОСББ «Любінська 150», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - власник та [PERSON] , [INFO] - чоловік. Судом також встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 жовтня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено повністю. Розірвано шлюб між [PERSON] /рнокпп [NUMBER] , [ADDRESS] / та [PERSON] / [ADDRESS] / зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Франківського району м. Львова шлюбі [INFO] , актовий запис № 354. Як вбачається із долучених до матеріалів справи актів обстеження квартири ЛКП «Нове» від 10.11.2016 року, від 12.12.2016 року та актів ОСББ «Любінська 150» від 28.04.2020 року, від 08.12.2020 року гр. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , однак не проживає у вказаній квартирі з 2009 року. Згідно відповіді Відділу поліції № 1 Львівського районного управління поліції ГУ НП у Львівській області від 21.01.2021 року у період з 2015-2020 рр. в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційного порталу Національної поліції України у Львівській області» звернень щодо чинення перешкод у проживанні та користуванні житлом за адресою: [ADDRESS] зареєстровано не було. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч. 2 ст. 29 ЦК України). Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Таким чином, враховуючи досліджені письмові докази, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з березня 2009 року. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] понад один рік, він не являється членом сім`ї позивача, в судовому засіданні не встановлено поважності причини його відсутності за місцем реєстрації чи наявності домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування житловим приміщенням, а тому [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . У відповідності до ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 908 грн. сплаченого при подачі позовної зави судового збору. Щодо заявленої позивачем позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку , то така задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає процедуру реєстрації місця проживання особи, зокрема ч. 1 ст. 6 цього Закону передбачає, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання». Окрім того, згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідачів знятися з реєстрації добровільно, їх зняття з реєстрації можливе за наявності остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації.

Outcome: dismissed