Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд з вказаним вище позовом в обґрунтування якого посилається на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3270 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2052296 від 20.11.2003 року. Після придбання квартири, на прохання сина [PERSON], вона зареєструвала його та його співмешканку [PERSON] в даній квартирі, та вважала, що така реєстрація є тимчасовою, при цьому жодного договору найму житла укладено не було. Відносини між її сином [PERSON] та відповідачем [PERSON] припинені ще в 2014 році, однак вказану вище квартиру [PERSON] покидати не хоче. Між нею, сином та відповідачем склалися неприязні відносини, що підтверджується неодноразовими зверненнями в поліцію. Своєю протиправною поведінкою відповідач, чинить їй як законному власнику зазначеної квартири, перешкоди в користуванні квартирою. Оскільки вона хворіє і їй потрібні кошти на лікування, то прийняла рішення про продаж квартири, в зв»язку з чим розмістила оголошення на відповідних сайтах в мережі Інтернет та газеті «Фортуна». На даний час є реальний покупець на квартиру, яка поставила умову, щоб виселити та зняти з реєстрації усіх осіб, які проживають чи зареєстровані в квартирі. Оскільки відповідач добровільно відмовляється знятися з реєстрації та виселитись, то в неї виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд за захистом порушених прав. Позивач [PERSON] та її захисник [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, її захисник [PERSON] заперечив щодо задоволення позову з підстав викладених у письмовому відзиві. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3270 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2052296 від 20.11.2003 року. (а.с. 10, 11) Із пояснень свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], встановлено, що відповідач [PERSON], дійсно проживає одна у спірній квартирі, що також не заперечується її захисником. При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами: Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Таким чином, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог, оскільки право позивача як одноосібного власника спірної квартири є безумовним, а тому ніхто не в праві чинити їй перешкод у розпорядженні її власністю. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені нею витрати по оплаті судового збору. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved