Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом, який згодом уточнила, до відповідача у якому просить суд стягнути з останньої на її користь 47\~371,60 грн., зокрема 35\~000,00 грн. боргу, 3\~675,00 грн. три відсотки річних за прострочення боргу, 5\~000,00 грн. моральної шкоди, а також судові витрати у розмірі 3\~696,60 грн. Свої вимоги мотивує тим, що перебуваючи перебуваючи на ринку «Привокзальний» у м. Львів позичила відповідачу в борг 35\~000,00 грн. Вказує, що зазначена обставина підтверджується власноручно написаною та підписаною відповідачем розпискою, а також факт позичання вказаних коштів, окрім розписки, можуть ствердити покази свідків. Відповідач зобовязалась повернути зазначену суму позивачу до 24.05.2014 року, однак свого обовязку не виконала. Із вказаних підстав позивач звернулась з заявою в правоохоронні органи про вчинення щодо неї відповідачем шахрайських дій, однак кримінальне провадження було закрито у звязку із відсутністю складу кримінального правопорушення. У звязку із наведеним, оскільки відповідач не виконала своїх зобовязань щодо повернення боргу, позивач зазнала моральної шкоди та змушена звернутись в суд із позовом про стягнення із відповідача матеріальної та моральної шкоди, а також судових витрат. Позивач у позові посилається норми законодавства, зокрема на ч.1 ст.207 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони та посилається на вказану вище розписку, як на документ, що підтверджує вчинення правочину позики між сторонами, а також посилаючись на статті 623, 625 ЦК України зазначає, що боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати завдані ним збитки, боржник, який прострочив виконання зобовязання, повинен сплатити за час прострочення 3 % річних із простроченої суми. [PERSON] у судове засідання зявилась, свою заяву про перенесення судового засідання призначеного на 03.03.2016 року у звязку із неявкою її представника [PERSON] не підтримала та подала письмову заяву у якій висловила бажання представляти у суді свої інтереси самостійно. У судовому засіданні пояснення надала аналогічні викладеним у позові, пояснила, що кошти нею позичались відповідачу і такі жодного стосунку до здійснення ними торгівельної діяльності не мають. Позовні вимоги просила задовольнити повністю. Надала оригінал розписки, копія якої була долучена нею до позовної заяви при подачі позову. У звязку із неявкою представника позивача та виявленням бажання позивачем представляти самостійно свої інтереси, суд вважав за доцільне продовжити розгляд справи за відсутності представника позивача. Окрім того, позивачем разом із уточненням позовних вимог від 06.10.2015 року було заявлено клопотання про допит свідків [PERSON] та [PERSON], проте у судовому засіданні проведеному 25.01.2016 року позивач заявила відмову, яку було прийнято судом, від допиту свідка [PERSON], а у судовому засіданні 03.03.2016 року позивач заявила відмову, яку також було прийнято судом, від допиту свідка [PERSON] Відповідач в судове засідання не зявилася, не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, обґрунтованих клопотань про відкладення такого, суду не надала, в силу положень ст. 169 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до статтей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 ст.60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Із постанови про закриття кримінального провадження Франківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 29.05.2015 року вбачається, що згідно показів потерпілої [PERSON] у лютому 2012 року вона позичила грошові кошти в сумі 15\~000,00 грн. своїй знайомій [PERSON], а весною та осінню 2012 року [PERSON] надала [PERSON] м'ясо на суму 12\~000,00 грн. та 8\~000,00 грн. відповідно. Відтак, [PERSON] заборгувала [PERSON] грошові кошти в сумі 35\~000,00 грн., які зобовязалась повернути до 24.05.2014 року, про що міститься боргова розписка, однак з настанням кінцевої дати виконання зобовязання, боржник на неодноразові звернення позичальника свого обовязку щодо повернення коштів не виконала. У звязку із тим, що вказані відносини між сторонами є цивільно-правовими, кримінальне провадження у справі закрито за відсутністю складу злочину. Разом із позовною заявою позивачем долучено копію розписки у якій зазначено: «Я [PERSON] зобовязуюся віддати до 24 травня до 12:00 35 тисяч грн. В разі якщо я не віддаю я повертаю в двох кратному розмірі. Проживаю в [INFO]. 21.05.2014 р.» /а.с.9/. Крім того, у судовому засіданні позивачем надано суду для огляду оригінал розписки, з якого судом виготовлено копію, яка долучена до матеріалів справи /а.с.54/, що є аналогічною за змістом із розпискою, поданою як додаток до позову /а.с.9/. Позивач у своїх поясненнях зазначила, що 21.05.2014 року відповідачем була написана єдина розписка, копія якої долучена нею до позовної заяви і оригінал наданий для огляду суду, що стверджує наявність боргових відносин між сторонами. Проте, суд критично оцінює такий доказ у розумінні допустимості та належності, оскільки без спеціальних знань та навиків вбачається розбіжність між оригіналом і копією розписки, яка зі слів позивача є одним і тим же документом, зокрема такі виконані на різних аркушах паперу, не збігаються розташування символів, а тому не можуть бути доказом на підтвердження обставин викладених у позовній заяві та поясненнях позивача. Окрім того із змісту розписки, який дослівно процитовано вище, не вбачається кому [PERSON] зобовязується віддати 35\~000,00 грн., а також з яких підстав виникли такі боргові зобовязання. Позивач у позові зазначає, що позичила кошти відповідачу 10.12.2012 року, однак розписка, на яку позивач покликається як на підтвердження своїх вимог, датована 21.05.2014 року, а не датою укладання договору позики. Позивачем не надано жодних доказів надання відповідачу грошових коштів, оскільки у позовній заяві [PERSON] зазначає, що 10.12.2012 року надала відповідачу в борг 35\~000,00 грн., а у зазначеній вище постанові про закриття кримінального провадження, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, із показів потерпілої [PERSON] встановлено, що остання в лютому 2012 року позичила [PERSON] 15\~000,00 грн., а весною та осінню 2012 року надала останній м'ясо на суму 12\~000,00 грн. та 8\~000,00 грн. відповідно. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За вказаних вище обставин та встановлених судом фактів, беручи до уваги те, до для суду не виявилось за можливе встановити факт існування боргових зобовязань між сторонами у цій справі, оскільки позивачем у позовній заяві та у постанові про закриття кримінального провадження наведені різні обставини за яких у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, беручи до уваги те, що позивачем до матеріалів справи долучено копії різних розписок, які на думку позивача підтверджують факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів, а також те, що з їх змісту не можливо встановити кому [PERSON] зобовязується віддати кошти, з яких підстав, та чому розписки датовані 21.05.2014 року, а не датою, коли позивач, з її слів, надала відповідачу грошові кошти, а тому такі не є належним та допустимим доказом обставин справи, відтак, викладені позивачем пояснення не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за недоведеністю таких. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача в користь позивача судові витрати стягненню не підлягають. Із матеріалів справи вбачається, що з врахуванням уточнених позовних вимог ціна позову у даній цивільній справі становить 47\~371,60 грн. та у відповідності до ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» необхідно було сплатити 1 % від ціни позову, тобто 473,72 грн., проте, як вбачається із квитанції №5 від 31.07.2015 року, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3\~660,00 грн., тобто на 3\~186,28 грн. (3\~660,00 - 473,72) більше, ніж цього вимагає закон, відтак, на підставі п.1 ч.1 ст.7 ЗУ «Про судовий збір» сума переплаченого судового збору у розмірі 3\~186,28 грн. підлягає поверненню позивачу.

Outcome: dismissed