Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи тим, що 05.06.2012 року вона уклала шлюб з відповідачем. В шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. Сімейне життя між сторонами не склалось по причині постійних конфліктів з відповідачем. [PERSON] не піклується про створення сімейних відносин, які будуються на почуттях взаємної любові та поваги, не дбає про добробут сім'ї. Крім цього відповідач неодноразово зраджував позивача у подружній вірності. За таких обставин вони перестали проживати разом, та підтримувати шлюбні відносини, оскільки така поведінка відповідача негативно впливає на виховання дитини. Позивач вважає, що шлюб розпався і примирення неможливе. Син після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем. Крім цього відповідач відмовляється у належному розмірі надавати кошти на утримання литини, та жодної домовленості між стронами в цьому не досягнуто. Позивачу важко одній забезпечувати сина усім необхідним для нормального прожиття та розвитку. У 2017 році відповідач виїхав за кордон на роботу і з того часу тільки одноразово надав фінансову допомогу на утримання дитини. Він має можливість утримувати дитину, так як отримує достатні доходи.\~ Позивач зазначає, що їй відомо, що доходи відповідача іноді становлять 20000грн. на місяць. На підставі наведенного просила суд\~ розірвати шлюб між нею та відпоідачем,\~ неповнолітнього сина залишити на проживання з нею, стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі\~ по 3000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення ним повноліття, прізвище після розірання шлюбу з відповідачем на дошлюбне не змінювати.\~ Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу за її відсутності, не заперечила проти заочного\~ розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-БК № 192684 від 05 червня 2012 року (а.с.6) сторони зареєстрували шлюб 05 червня 2012 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис за № 519. В шлюбі народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7). Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Сторони не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим,що розірвання шлюбу суперечить інтересам позивача та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. Спір про розподіл сумісного майна подружжя між сторонами відсутній. За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач в заяві зазначила, що після розірвання шлюбу хоче надалі іменуватися цим прізвищем, а тому після реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивач просила не змінювати на дошлюбне. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України\~ за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст. 182\~ СК України\~ при визначенні\~ розміру\~\~ аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне\~ становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне\~ становище платника аліментів; 3) наявність\~\~ у платника аліментів\~ інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини,\~ батьків,\~ дочки, сина;\~ 3-1)\~ наявність\~ рухомого\~ та нерухомого\~ майна,\~ грошових коштів; 3-2)доведені\~ стягувачем\~ аліменти витрати\~ платника аліментів, у тому числі на придбання\~ нерухомого\~ або рухомого\~ майна, сума яких перевищує\~\~ десятикратний\~ розмір\~ прожиткового\~\~ мінімуму для працездатної особи, якщо платником\~\~ аліментів не доведено\~ джерело походження\~ коштів; 4)\~ інші обставини,\~\~ що мають істотне\~ значення.\~ При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України враховує, що відповідачем не надано доказів щодо його матеріального становища. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька,\~ інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку та навчанні, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі у розмірі\~ 1000 гривень щомісяця, починаючи з 17 квітня 2018 року до досягнення ним повноліття. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З ч. 6 ст. 141 ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги щодо стягнення аліментів, тому суд констатує про необхідність стягнення судового збору у розмірі 704грн. 80коп. з відповідача в дохід держави. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», ст. 4, 5, 12, 13, 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial