Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання договору купівлі-продажу укладеним та дійсним та визнання права власності, посилаючись на те, що 21.07.1998 року між позивачем [PERSON] та приватною фірмою «СЕКОР» був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна №307-НД/307-Н, відповідно до умов якого позивач придбала у приватної фірми «СЕКОР» квартиру [ADDRESS] (нова назва м. Дніпро), загальною площею 50,4 кв.м, (збільшення площі на 2,3 кв.м. пов'язано з включенням до загальної площі лоджії), житловою площею 19,3 кв.м., яка складається з 1-коридор площею - 6,1 кв.м.; 2- коридор площею 4,6 кв.м.; 3-кухня площею 12,4 кв.м.; 4-житлова кімната площею 19,3 кв.м.; 5-комора площею 1,3 кв.м.; 6-санвузол площею 4,4 кв. м.; І-лоджія площею 2,3 кв.м. Загальна ціна продажу квартири за договором купівлі-продажу нерухомого майна № 307- НД/307-Н від 21.07.1998 року складає 13540 грн. Оплата квартири була здійснена позивачем у повному обсязі. Позивач зазначає, що під час укладання договору сторони дійшли згоди щодо їх істотних умов, умови договору сторонами були виконані, претензій один до одного сторони договору не мали. З 21.07.1998 року по теперішній час позивач володіє, користується та розпоряджається на свій розсуд належною їй квартирою, а саме: проводила ремонтні та будівельні роботи по її влаштуванню та несла витрати по її утриманню, проте позбавлена можливості розпорядитися квартирою шляхом її відчуження оскільки на час укладення вказаного вище договору купівлі-продажу на товарній біржі, однією зі сторін яких виступає громадянин (фізична особа), такі договори обов'язково мають посвідчуватися нотаріально та недотримання цієї вимого тягне недійсність договору. У звязку з чим позивач позбавлена можливості укласти договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири та не може повною мірою володіти та розпоряджатись належним їй майном, просить суд визнати укладеним та дійсним договір купівлі-продажу посвідчений 21.07.1998 року за № 307-НД/307-Н Придніпровською товарною біржою[ADDRESS] в будинку №27 літера А-9 по вулиці Новоселівська в місті Дніпропетровську між [PERSON] та приватною фірмою «СЕКОР»; визнати за [PERSON], право власності на квартиру № 56 (в будинку № 27, по вулиці Новоселівський, м. Дніпро (м. Дніпропетровськ), загальною площею 50,4 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., яка складається з: 1-коридор площею - 6,1 кв. м; 2- коридор площею 4,6 кв.м; 3-кухня площею 12,4 кв.м; 4-житлова кімната площею 19,3 кв.м; 5-комора площею 1,3 кв.м; 6-санвузол площею 4,4 кв.м; І-лоджія площею 2,3 кв.м. В судове засідання позивач не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки судові не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 21.07.1998 року між позивачем [PERSON] та приватною фірмою «СЕКОР» був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна №307-НД/307-Н, відповідно до умов якого позивач придбала у приватної фірми «СЕКОР» квартиру [ADDRESS] (нова назва м. Дніпро), загальною площею 50,4 кв.м, (збільшення площі на 2,3 кв.м. пов'язано з включенням до загальної площі лоджії), житловою площею 19,3 кв.м., яка складається з 1-коридор площею - 6,1 кв.м.; 2- коридор площею 4,6 кв.м.; 3-кухня площею 12,4 кв.м.; 4-житлова кімната площею 19,3 кв.м.; 5-комора площею 1,3 кв.м.; 6-санвузол площею 4,4 кв. м.; І-лоджія площею 2,3 кв.м. Загальна ціна продажу квартири за договором купівлі-продажу нерухомого майна № 307- НД/307-Н від 21.07.1998 року складає 13540 грн. Оплата квартири була здійснена позивачем у повному обсязі. Між сторонами, під час укладання договору було повне взаєморозуміння, умови договору сторонами були виконані, і ніяких претензій один до одного сторони договору не мали. Договір купівлі-продажу квартири №307-НД/307-Н посвідчено та зареєстровано Придніпровською товарною біржою 21.07.1998 року. В договорі №307-НД/307-Н зазначалося, що на підставі ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу», даний договір зареєстрований на Придніпровській біржі і не підлягає нотаріальному посвідченню. Під час користування квартирою, позивачу стало відомо, що на час укладення вказаного вище договору купівлі-продажу на товарній , договори купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), однією зі сторін яких виступає громадянин (фізична особа), обов'язково мають посвідчуватися нотаріально та недотримання цієї вимого тягне недійсність договору. Крім того положення чинного Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV, а саме статей 220, 657 також встановлюють обов'язковість нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартир та іншого нерухомого майна. Крім того, існувала вимога щодо реєстрації цих договорів в Бюро технічної інвентаризації. 23 лютого 2016 року позивач звернулась до приватного нотаріуса [PERSON] Дніпропетровського міського нотаріального округу з заявою про вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення договору купівлі-продажу належної позивачу квартири. Однак приватний нотаріус [PERSON]М відмовила позивачу в укладенні договору та винесла Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.02.2016 року, в якій зазначила, що відповідно чинного законодавства право власності на вказану квартиру не зареєстроване в державному реєстрі прав та відсутня відмітка про реєстрацію відповідного права та посвідчити договір купівлі-продажу є неможливим. Згідно з вимогами ч. 1,2,6 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником трава власності. Згідно ч.2 ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, шо не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 2 ст.220 Цивільного кодексу України встановлено: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Пленум Верховного суду України у постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 13 зазначив, «у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 Цивільного кодексу України». З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки в повному обсязі. Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved