Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, у якому просить зобов'язати комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» змінити дату її звільнення з 13.01.2016р. на 08.02.2016р. Зобов'язати Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» нарахувати та сплатити допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю по листках непрацездатності від 14.01.2016 року серія АГЧ № 918422 та від 25.01.2016року серія АГЧ № 919014. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення суми по листкам непрацездатності, але не більше чим за один місяць. Обгрунтовуючи вимоги позивач зазначила, що 09.08.2005 року вона була зарахована на посаду провідного економіста у комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». 28.10.2013 року вона була переведена на посаду юрисконсульта І категорії на цьому ж підприємстві. У 2013 році вона була зарахована до Міжрегіональної академії управління персоналом без відриву від виробництва за спеціальністю юрист комерційного та трудового права (тобто згідно займаної посади) з терміном навчання 3,5 років (по травень 2016р.). Окрім того, вона являється матір»ю двох малолітніх дітей. Пунктом 1 рішення Київської міської ради від 20.11.2014р. № 386/386 «Про припинення деяких комунальних підприємств» було вирішено припинити комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» шляхом приєднання до київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» на правах структурних підрозділів без створення юридичної особи. Розпорядженням КМДА від 09.09.2015р. № 858 «Про організаційно- правові заходи щодо виконання Рішення Київської міської ради від 20 листопада 2014р. №386/386 «Про припинення деяких комунальних підприємств» було затверджено склад комісії з припинення комунального підприємства «Святошинське комунальне підприємство» шляхом приєднання до київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» на праві структурного підрозділу без створення юридичної особи до складу якої, була включена і позивач, як член комісії, юрисконсульт І категорії комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство». 13.01.2016р. [PERSON] повідомили, що вона має звільнити займану посаду, що на її думку, суперечить п.1, п.4 ст.42 КЗпП України, якими передбачено, що сімейним - при наявності двох і більше утриманців та працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва при рівних умовах продуктивності праці та кваліфікації надається перевага в залишені на роботі. Проте, 13.01.2016 року позивач написала заяву про звільнення з займаної посади за згодою сторін з 13.01.2016 року під тиском керівництва перебуваючи у перед хворобливому стані. На думку [PERSON], 13.01.2016 року її не було звільнено, оскільки їй не видавалась трудова книжка та не було проведено розрахунку. Окрім того, наступного дня - 14.01.2016 року на вимогу керівництва, позивач вийшла на своє робоче місце та розпочала свій робочий день. Посилаючись на ч.2 ст. 38 КЗпП України, позивач вважає, що оскільки вона приступила до роботи 14.01.2016 року, то роботодавець не вправі звільнити її за раніше поданою нею заявою про звільнення від 13.01.2016 року. Того ж дня, - 14.01.2016р. близько 11 години, з дозволу керівництва, позивач залишила своє робоче місце у зв»язку із поганим самопочуттям. В період з 14.01.2016 року по 05.02.2016 року [PERSON] перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності. Першого робочого дня після перебування на лікарняному, - 08.02.2016 року позивач не змогла приступити до роботи, оскільки її робочий кабінет був зачинений і їй було повідомлено про звільнення. Враховуючи, що відповідач у порушення вимог ст. 47 КЗпП України не вручив їй трудової книжки в день звільнення, позивач вважає, що є всі підстави визнати недійсним запис про її звільнення з 13.01.2016р. та виправити його на 08.02.2016р. (день отримання трудової книжки) та стягнути з відповідача на її користь допомогу у зв»язку із тимчасовою втратою працездатності. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось не можливим, це змушує позивача звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2016 року в якості третьої особи залучено Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Під час судового розгляду позивач збільшила позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача на її користь виплати по листках непрацездатності від 14.01.2016 року та від 25.01.2016року у сумі 4 397,80 грн. В іншій частині позовні вимоги залишила без змін. З урахуванням даної заяви просила позов задовольнити виходячи з доводів, якими він обґрунтовується. Представник відповідача у судовому засідання проти позову заперечував у повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях. Зокрема зазначив, що 13.01.2016 року позивач подала заяву про звільнення за згодою сторін в якій просила звільнити її з 13.01.2016 року. Керівник підприємства розглянувши зазначену заяву задовольнив її, і позивача було звільнено з 13.01.2016 року. Твердження позивача про те, що вона вийшла на роботу 14.01.2016 року, на думку представника відповідача, не знаходять свого підтвердження та не доведені належними і допустимими доказами. І те, що Позивач звернулася до дільничного лікаря 14.01.2016 року у зв'язку із поганим самопочуттям та була змушена проходити амбулаторне лікування вдома, що підтверджується листком непрацездатності від 14.01.2016 року серія АГЧ №918422 не має жодного-відношення до КП «Святошинське ЛПГ» тому, що з 13.01.2016 року вона не являлась працівником підприємства. Стосовно несвоєчасного вручення трудової книжки позивачу, то представник відповідача зазначає про відсутність вини підприємства, оскільки КП «Святошинське ЛПГ» вчинялись, на його думку, усі необхідні дії для своєчасного отримання [PERSON] трудової книжки. Натомість позивач знаючи, що вона буде звільнена 13.01.2016 року не зверталась до старшого інспектора з кадрів для отримання трудової книжки. З огляду на означене у задоволенні позову просив відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, хоча про день, час і місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи або письмових пояснень до суду не надійшло. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом № 86 від 28.10.2013 року позивач переведена на роботу у Комунальному підприємстві «Святошинське лісопаркове господарство» на посаду юрисконсульта. Наказом № 3-к від 13.01.2016 року позивача звільнено із займаної посади з 13.01.2016 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 09.09.2015 року № 858 утворено комісію з припинення комунального підприємства Святошинське комунальне підприємство» шляхом приєднання до київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» на праві структурного підрозділу без створення юридичної особи. Судом встановлено, що на час ухвалення рішення у даній справі за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» являється юридичною особою та не знаходиться в стадії ліквідації або припинення. Як убачається із матеріалів справи, підставою звільнення [PERSON] з 13.01.2016 року із займаної нею посади юрисконсульта у КП «Святошинське лісопаркове господарство» є заява позивача від 13.01.2016 року, з якою вона звернулась до відповідача. (а.с.33). Дана обставина не заперечується сторонами. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], суду показала, що вона працює у Комунальному підприємстві «Святошинське лісопаркове господарство» на посаді головного бухгалтера та 14.01.2016 року бачила на робочому місці [PERSON] з 08 години ранку. 19.01.2016 року до бухгалтерії підприємства було надано наказ від 13.01.2016 року про звільнення [PERSON] з 13.01.2016 року із займаної посади юрисконсульта на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. З урахуванням означеного, з позивачем було проведено розрахунок по заробітній платі та належних при звільненні сум. Згідно із листками непрацездатності від 14.01.2016 року серія АГЧ № 918422 та від 25.01.2016року серія АГЧ № 919014, у період з 14.01.2016 року по 24.01.2016 року [PERSON] знаходилась на амбулаторному лікуванні та з 25.01.2016 року по 05.02.2016 року на лікарняному по догляду за дитиною - [PERSON] [INFO] (а.с.5,6). У судовому засіданні встановлено, що позивач забрала трудову книжку з КП «Святошинське лісопаркове господарство» 08.02.2016 року. Дана обставина також визнається сторонами та у розумінні ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача, що КП «Святошинське лісопаркове господарство» здійснило усі необхідні дії для своєчасної видачі позивачу трудової книжки, на підтвердження чого суду надано листи відповідача направлені на адресу [PERSON] з пропозицією забрати трудову книжку, або надати дозвіл на її направлення поштовим зв»язком та акт від 13.01.2016 року, яким засвідчено факт того, що позивач не з»явилась до відділу кадрів 13.01.2016 року для отримання трудової книжки, оскільки за правилами ст. 47 КЗпП України видача трудової книжки працівнику у день звільнення є обов»язком роботодавця, за невиконання якого настають правові наслідки передбачені ст. 235 КЗпП України. Разом з тим, за ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При зверненні з даним позовом до суду позивачем не пред»явлено позовної вимоги про виплату їй середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв»язку із затримкою видачі трудової книжки. Під час судового розгляду справи судом з»ясовувалось дане питання, та було оголошено у справі перерву для забезпечення диспозитивності цивільного судочинства. Під час якої позивач розпорядилась своїм правом щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд не приймає до уваги посилання позивача, що заява про звільнення від 13.01.2016 року була написана нею під тиском керівництва, що є підставою для виправлення в ній дати звільнення на 08.02.2016 року, оскільки позивачем на підтвердження даної обставини не наданого суду жодного доказу. А перебування позивача на лікарняному з 14.01.2016 року по 05.02.2016 року не може слугувати підставою для зміни дати її звільнення, відповідно до раніше поданої нею заяви. Обставина того, що відповідач своєчасно не видав позивачу трудову книжку, на яку позивач посилається як на підставу позовної вимоги про визнання недійсним запису про її звільнення з 13.01.2016 року та виправлення її на 08.02.2016 року, тобто день отримання трудової книжки, не заслуговують на увагу, оскільки, як вже зазначалось судом, за порушення строків видачі трудової книжки встановлені наслідки передбачені ч. 5 ст. 235 КЗпП України, що не є підставою для зміни дати звільнення працівника. Підписи [PERSON] у журналі відвідування за 14.01.2016 року, на які вона посилається, не можуть бути визнані судом належними і допустимими доказами, оскільки їх копії не завірені належним чином. Крім того, як було з»ясовано у судовому засіданні порядок ведення журналу обліку працівників не передбачено внутрішніми правилами підприємства, що ставить під сумнів допустимість даного доказу. Не може бути прийнято до уваги посилання позивача на ст. 38 КЗпП, як підстави для зміни дати звільнення у зв»язку із її виходом на роботу 14.01.2016 року, оскільки роботодавець зобов'язаний звільнити працівника у строк, про який той просить (тобто не лише до спливу двотижневого терміну попередження, а хоч і у день подання заяви), якщо вимога працівника про звільнення за власним бажанням без відпрацювання двотижневого строку з моменту подання заяви про звільнення, зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин. Які причини можуть бути поважними, вирішується у кожному конкретному випадку окремо. Як було встановлено судом позивач звернулась 13.01.2016 року із заявою до відповідача про її звільнення з13.01.2016 року, і дана заява була задоволена. А тому підстави, що позивачу не було направлено письмового попередження про її звільнення, вихід позивача на наступний день на роботу на дві години та відкликання своєї заяви про звільнення 26.01.2016 року, не є підставою для зміни дати її звільнення. А відтак не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо виплати грошових коштів по листках непрацездатності. На підставі ст. 88 ЦПК України з позивача підлягає стягненню в дохід держави 551,20 грн. судового збору.

Outcome: dismissed