Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 02 вересня 2007 року між нею та відповідачем зареєстрований шлюб. В спільному шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Зазначає, що протягом тривалого часу їхні взаємовідносини суттєво погіршились. У них змінилися погляди на життя, що систематично призводить до частих сварок та непорозумінь, які переходять в словесні образи один одного. Такі відносини негативно впливають на їхній психологічний та фізичний стан здоров`я. Уже тривалий час сторони не проживають разом. Таким чином, між ними, втрачені почуття любові один до одного, шлюб носить формальний характер, а тому його слід розірвати. Перебування у шлюбі суперечить її правам та інтересам, а також інтересам їхнього неповнолітнього сина. Вважає, що примирення неможливе. Після розірвання шлюбу просить прізвище не змінювати. На даний час неповнолітня дитина проживає з позивачкою, тому з метою подальшого забезпечення його повноцінними умовами життя та гармонійного виховання, просить дитину залишити на проживання з позивачкою, а також просить суд стягнути з відповідача судові витрати по справі. 10.11.2021 року позивачем подано до суду уточнюючу позовну заяву, зі змісту якої вбачається, що у шлюбі у сторін народились дві дитини - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на даний проживають з нею. Враховуючи наведене просить суд, постановити рішення яким розірвати шлюб, неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишити на проживання з нею. Позивач подала заяву в якій позов підтримала та просила розглянути справу у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явивася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно свідоцтва про шлюб, виданого повторно, серії [NUMBER] від 10.07.2020 року сторони зареєстрували шлюб 02.09.2007 року у виконавчому комітеті Середньомайданської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис за № 6. Батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 12.08.2010 року. Згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Сторони тривалий час не проживають разом, не ведуть спільного господарства і не підтримують шлюбних відносин. Сторони не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. Спір про розподіл сумісного майна подружжя між сторонами відсутній. Відповідно до положень ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дітей не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що малолітні діти сторін - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю та після розірвання шлюбу залишаються з нею на проживанні. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач в заяві зазначила, що після розірвання шлюбу хоче надалі іменуватися цим прізвищем, а тому після реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивач просила не змінювати на дошлюбне. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved