Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивач звернулася до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом у якому просила визнати недійсним договір позики, що укладено між [PERSON], в особі повіреного - [PERSON], та [PERSON], про запозичення грошових коштів 100000,00 дол. США з підстав його фіктивності. В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала на те, що за її переконанням вказаний договір позики є фіктивним та не мав жодних реальних наслідків, зокрема на його виконання позикодавцем не були передані зазначені кошти. На її думку такі висновки вбачаються з того, що позивачу не було відомо про таку позику її чоловіка до моменту пред'явлення позикодавцем вимог про стягнення з родини [PERSON] заборгованості за такою розпискою, з того, що позикодавець не звертався за стягненням заборгованості, яка фактично була прострочена на 7 місяців, а заявив свої вимоги в рамках провадження з поділу майна подружжя, та з того, що позикодавець, будучи нерезидентом України не ввозив на її територію грошові кошти у розмірі 100000,00 дол. США, а за такого фактично не мав змоги передати позичальнику зазначену суму коштів, оскільки у нього самого їх не було. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги та викладені у позові обставини - підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували, вказували на те, що питання недійсності договору позики судом вже досліджувалось у інших провадженнях, як судами України так і судовими органами інших країн. В обґрунтування наведених обставин надавали копії відповідних рішень. Разом з тим вказували на те, що договір позики, про укладення якого свідчить відповідна розписка є дійсним, та на його виконання передавались грошові кошти, що встановлено зазначеними рішеннями Київського районного суду м. Одеси та Апеляційного суду Одеської області, а за такого, на думку представників відповідачів підстав для визнання договору позики недійсним через його фіктивність - немає. Вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши письмові докази у справі суд доходить наступних висновків: В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що квартира [ADDRESS] була придбана за спільні гроші 10 вересня 2010 року, а боргова розписка про позику грошей складена 04 листопада 2010 року, тому, як вона вважає, позичені гроші не могли бути витрачені на придбання зазначеної квартири, хоча цільовим призначенням отриманої позики, згідно розписки, є саме придбання квартири, її ремонт та влаштування. Разом з тим позивач зазначає про те, що у відповідача, який є нерезидентом України не могло бути вказаної у розписці суми коштів (100000,00 дол. США) оскільки немає жодних відомостей про ввезення (переведення на банківський рахунок) відповідачем таких коштів на територію України, немає джерел отримання ним доходу у такому розмірі на території України. Однак суд такі посилання позивача оцінює критично, в борговій розписці, яку позивач вважає фіктивною, зазначено, що грошові кошти в сумі 100000,00 доларів США були отримані позичальником на території України у м. Києві від [PERSON], який є резидентом України. При цьому суд зауважує про те, що вказана особа займається підприємницькою діяльністю і на його рахунках знаходились кошти, за рахунок яких він, діючи у інтересах позикодавця міг передати [PERSON] 100000,00 доларів США. Ці обставини випливають з аналізу розписки та роздруківки з картки «Приват Банку», копії яких долучені до матеріалів справи, по якій вбачається достатність коштів на рахунках. При цьому посилання сторони позивача на відсутність у [PERSON] будь-якого посвідчення повноважень діяти від імені позикодавця, та, зокрема надавати позики іншим особам, суд оцінює критично, оскільки самі [PERSON] та [PERSON] вказують на те, що [PERSON] діяв в інтересах та за дорученням [PERSON], та законом обов'язкового спеціального посвідчення повноважень представника позикодавця не передбачено. Окрім того позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що про існування зазначеної розписки їй стало відомо лише в ході розгляду цивільної справи №1512/6673/2012, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна, а саме квартиру [ADDRESS], за участю третьої особи [PERSON] за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 100000,00 дол. США, що на теперішній час вирішена по суті, та рішення у якій набуло законної сили. З аналізу Рішення апеляційного суду Одеської області по провадженню №22-ц/785/7670/13, що було ухвалено за наслідками розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Київського районного суду м. Одеси по справі № 1512/6673/2012 від 24.01.2013 року, та вказаного тексту рішення Київського районного суду м. Одеси вбачається, що судом в ході вирішення вказаної справи питання використання отриманих [PERSON] у позику за розпискою від 04 листопада 2010 року вже досліджувалось. Так, з тексту рішення суду Апеляційної інстанції вбачається, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] було укладено, про що свідчить висновок суду про те, що [PERSON] діючи в інтересах сім'ї, використав отримані від такої позики кошти на погашення боргу по сплаті за придбану квартиру [ADDRESS] в м. Одесі, на її ремонт та облаштування, при цьому судом не встановлено інших джерел отримання [PERSON] грошових коштів на території України. Разом з тим з вказаних рішень суду та доданих до матеріалів справи доказів вбачається, що боргова розписка писалася пізніше (04.11.2010 року), ніж були отримані гроші [PERSON] (оскільки договір купівлі-продажу квартири посвідчено 10 вересня 2010 року), зокрема на що, позивач вказує як на підстави своїх вимог обґрунтовуючи цим свої припущення щодо фіктивності договору позики та фіктивності складання розписки. Однак із такою думкою позивача погодитись не можна з наступних підстав. Верховним Судом України було зроблено правовий висновок при розгляді цивільної справи № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, відповідно до якого письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вищий спеціалізований суд України, при розгляді цивільної справи № 6- 2517св10 зазначив, що розписка є саме підтвердженням укладення договору, а останній є укладеним з моменту передачі грошей. Розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Зазначена в розписці дата вказує лише на день її складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей. Отже сам факт придбання квартири [ADDRESS] раніше ніж була складена боргова розписка не спростовує посилання за замістом такої розписки на цільове призначення коштів та не спростовує самого факту отримання позики, що посвідчує зазначена розписка. Разом з тим зі сторони позивача не було надано доказів, що спростовували б або ставили під обґрунтований сумнів вище наведені обставини справи, зокрема не надано відомостей про наявність у позичальника інших коштів або факторів їх надходження. Виходячи з викладеного суд вказує, що відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини що були встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так вимоги позивача про визнання недійсним договору позики, що посвідчений 04 листопада 2010 року в місті Києві розпискою [PERSON], по якій [PERSON] в особі повіреного - [PERSON], передав в борг [PERSON] 100000,00 дол. США. заявлені з підстав фіктивності. Відповідно до положень ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Однак з наведених вище висновків суду вбачається, що на виконання договору позики, який позивач вважає фіктивним, позикодавцем, відповідно до приписів ст. 1046 ЦК України, було передано позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у встановлений сторонами строк. Відповідно до п. 24 Постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, а також роз'яснено, що у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. А тому, виходячи з викладених фактичних та правових обставин, суд доходить висновку про відсутність належних підстав для задоволення заявлених вимог про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності. При цьому суд, щодо посилань зі сторони позивача, як на підстави фіктивності правочину, на те, що їй не було відомо про таку позику, та те, що позикодавець звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за такою розпискою саме у провадженні про поділ майна подружжя, а не з самостійним позовом, то суд зазначає, що такі посилання як на обставини, що підтверджують умисел сторін правочину на його фіктивність, непідтверджені належними доказами та вбачаються припущеннями зі сторони позивача, а за такого суд їх до уваги не приймає. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed