Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнила та просила суд стягнути з Українського державного науково-дослідного інституту проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища «Укрводгео» на її користь середній заробіток за своєчасно невиплачені їй кошти після звільнення у розмірі 832 800 грн., а також стягнути з відповідача на її користь в якості відшкодування моральної шкоди за невиплату та ухилення від своєчасної виплати грошової допомоги після звільнення у розмірі 16 957,89 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 1979 року по 2012 рік вона працювала в УДНДІ «Укрводгео» на різних посадах, захистила дисертацію, є кандидатом технічних наук, протягом багатьох років очолювала галузевий профком «Укрводгео». Зазначила, що вона була звільнена з наукової посади та вийшла при цьому на наукову пенсію 16.09.2012 року за ст. 38 КЗпП. При цьому, в порушення вимог ст. 24 ЗУ «Про наукову та науково-технічну діяльність», їй не виплатили належну їй грошову допомогу в розмірі 6-ти місячних окладів. З даного приводу нею було подана позовна заява до Київського районного суду м. Харкова, який своїм рішенням від 10.03.2016 року задовольнив вказану позовну заяву. УДНДІ «Укрводгео» подав апеляційну скаргу і 19.10.2016 року Апеляційний суд Харківської області скасував рішення суду. Позивач же, в свою чергу, направила касаційну скаргу і 06.06.2018 року Верховний суд її задовольнив, залишивши в силі рішення Київського районного суду м. Харкова про виплату їй шести місячних окладів, при цьому кваліфікувавши їх як заробітну плату. 09.08.2018 року Київський районний суд видав виконавчий лист, який Київський ВДВС прийняв до свого провадження, 15.08.2018 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Зазначила, що за невиконання рішення суду на відповідача двічі накладались штрафи. Однак керівник «Укрводгео» продовжував ухилятися від виконання рішення суду, тому державний виконавець закрив виконавче провадження та направив до Київського відділу поліції повідомлення про скоєння кримінального правопорушення керівництвом підприємства. Зазначила, що останній затягує досудове слідство, продовжує ухилятися від спілкування зі слідчим, не відповідає на її звернення. Виконавче провадження за рішенням Київського районного суду м. Харкова по справі 640/17461/15-ц було відновлено 08.04.2019 року, однак до теперішнього часу усі дії державного виконавця не призвели до позитивного результату. Зазначила, що по основній заробітній платі борг був погашений через 1,5-2 місяці після її звільнення в 2012 році, а грошова допомога в розмірі 6 окладів не була виплачена їй до сих пір. У зв`язку з чим вважає, що відповідач повинен їй виплатити середній заробіток у розмірі 832 800 грн., що підтверджено наданим нею розрахунком. Крім того, вказала, що вона є одинокою людиною, пенсіонером, хворіє на ряд хронічних захворювань, лікувати які неймовірно дорого коштує. Крім того, для неї важливу роль відіграє і моральний аспект неотримання винагороди за свій науковий внесок у розвиток галузі, право на яке вона відстоювала протягом багатьох років в судах трьох інстанцій. Тому вирахувала розмір спричиненої їй моральної шкоди виходячи з розміру суми компенсації у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, здійснюючи розрахунок з урахуванням коефіцієнтів для визначення суми компенсації, встановлених відповідно до Порядку №159, що складає 16957,89 грн. (10410 грн.Х1,629). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження, по справі призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.07.2019 року справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи неодноразово, належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзиви на позовну заяву не надали. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чинному повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Цих випадків, суд не встановив, а відповідач суду не довів. Суд наголошує, що згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача належним чином користуватися своїми процесуальними правами та виконувати свої процесуальні обов`язки. Приймаючи рішення про ухвалення рішення, суд зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення і послався, щодо тривалості розгляду даної справи, яка пов`язана поведінки відповідача, спираючись на справу «Писатюк проти України», в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що «розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника». При цьому суд враховує, що відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами в обґрунтування вимог та заперечень, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. У процесі судового розгляду встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 березня 2016 року позов [PERSON] до Українського державного науково-дослідного інституту проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища «Укрводгео» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, задоволено частково, а саме: зобов`язано УДНДІ «Укрводгео» виплатити [PERSON] грошову допомогу в розмірі 6 місячних посадових окладів відповідно до розміру посадових окладів з урахуванням надбавок і доплат на момент звільнення, тобто станом на 16 вересня 2012 року. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 березня 2016 року в частині зобов`язання УДНДІ «Укрводгео» виплатити [PERSON] грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів відповідно до розміру посадового окладу з урахуванням надбавок і доплат на момент звільнення станом на 16 вересня 2012 року та стягнення з УДНДІ «Укрводгео» на користь держави судового збору в розмірі 487,20 грн. скасовано. Згідно постанови Верховного суду від 06.06.2018 року касаційну скаргу [PERSON] - задоволено. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року скасовано, рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 березня 2016 року залишено в силі (а.с.9). Судом встановлено, що відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.08.2018 року виконавче провадження за виконавчим листом №640/17461/15-ц було відкрито. Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківської області від 01.10.2018 року виконавче провадження №57006481 з примусового виконання виконавчого листа №640/17461/15-ц від 09.02.2018 року було закрито. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.03.2019 року вказана постанова про закриття виконавчого провадження визнана незаконною, постановою старшого державного виконавця від 08.04.2019 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №640/17461/15-ц від 09.02.2018 року - відновлено (а.с.74). Тобто, судом встановлено, що в примусовому порядку грошові кошти з відповідача на користь [PERSON] не стягнуто. Право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини трактує доволі широко. Зокрема, у рішенні у справі «Muller v. Austria» ЄСПЛ кваліфікував виплату пенсій як право власності особи, а, відповідно, невиплату - як порушення цього права. Отже, визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України, Конституційний суд України, по суті, припинив обмеження права власності громадян з боку держави, яке діяло протягом декількох років та завдало збитків певній категорії громадян. Європейський суд з прав людини вважає, що одним із важливих елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Як було зазначено у постанові Верховного Суду від 06.07.2018 року по справі №640/17461/15-ц тлумачення статті 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозволяє зробити висновок, що грошова допомога при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника є державною гарантією наукових працівників, яка встановлена законом. Така грошова допомога охоплюється поняттям заробітної плати, яка підлягає виплаті незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування такої грошової допомоги. Більше того, у статті 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для характеристики статусу особи, яка має право на таку доплату, використовується термін «працівник», що додатково підтверджує належність такої грошової доплати до заробітної плати. Згідно вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до ст.117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що на роботодавця покладається обов`язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум (в даному випадку вбачається, що такими сумами є грошова допомога у зв`язку з виходом на наукову пенсію) у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Вказаний висновок узгоджується із позицією, яка викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.09.2016 року у справі №752/15117/15-ц. Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. (абз. 3 п. 2). Пунктом 8 вказаного Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З пояснень позивача та матеріалів справи вбачається, що позивач була звільнена з посади старшого наукового співробітника Українського державного науково-дослідного інституту проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища «Укрводгео» за власним бажанням 16.09.2012 року відповідно до наказу №31-ос від 14.09.2012 року. Також позивач пояснила, що цій події передувало її поновлення на цій посаді відповідно до рішення суду, проте після її поновлення у 2012 році вона не працювала, а оформила відпустку та після її закінчення - звільнилася. Тобто, останні повні та фактично відпрацьовані позивачем робочі дні протягом двох місяців, які передують звільненню позивача, вважаються лютий-березень 2009 року. У вказані місяці позивач отримувала заробітну плату у наступному розмірі: лютий 2009 - 1388 (сума, що була нарахована позивачу) та березень 2009 - 1404,52 грн. (сума, що була нарахована позивачу). Кількість відпрацьованих позивачем робочих днів: 16 днів (лютий 2009) + 17 днів (березень 2009) =33 робочих днів. Вказаний розмір підтверджується відомостями розрахунку заробітної плати за лютий та березень 2009 року, які знаходяться у матеріалах справи №2018/2-161/11, та за клопотанням позивача були оглянутці у судовому засіданні ( Т.2 а.с.36-37), ксерокопія останніх долучена до матеріалів справи. Тобто, середньоденна заробітна плата дорівнює наступному: 1388+1404,52/33 днів =84,62 грн. Період затримки розрахунку: з 16.09.2012 року (день звільнення) по день винесення рішення суду - 06.08.2019 року, тобто 1723 робочих дня. При цьому суд аргументує свою позицію тим, відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про зобов`язання відповідача виплатити їй грошову допомогу в розмірі шести посадових місячних окладів відповідно до розміру посадового оклад з урахуванням надбавок і доплат на момент звільнення роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. При цьому, суд не погоджується з розрахунком середнього заробітку, зробленого позивачем, оскільки при обрахуванні розміру середнього заробітку позивач виходила не із середньоденної заробітної плати за повні останні два місяці (лютий, березень 2009), які передували її звільненню, а із окладу заробітної плати, який помножила на шість, що суперечить змісту зазначених вище норм права щодо стягнення середнього заробітку та практиці їх застосування. Крім того, позивач помножила отриману суму 10410 грн. на 80 місяців (час за який їй не був виплачений шести місячний оклад), проте розрахований позивачем час не відповідає кількості робочих днів протягом якого не було виплачено заробітну плату, а саме із кількості робочих днів проводиться розрахунок середнього заробітку. У зв`язку із викладеним, суд приходить до переконання, що розмір середнього заробітку, який необхідно стягнути з відповідача дорівнює - 145800,26 грн. = 1723 (робочих дня за період затримки у виплаті) Х 84,62 грн. (середньоденна заробітна плата). Стаття 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Судом встановлено, що при звільненні позивача з нею не були проведені остаточні розрахунки та виплати. У зв`язку з цим та вищевикладеним, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 145800,26 грн. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступень моральних страждань позивача. Дійсно невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, їй спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні її законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, ситуація яка склалася дійсно вимагала від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування на його користь моральної шкоди, хоча і ґрунтуються на діючому законодавстві України, але вони не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки суд не може погодитись із запропонованим позивачем розміром відшкодування моральної шкоди та порядком її розрахунку, але приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього законодавства, що обумовлюється тим, що позивач, хвилювався, зазнав моральних страждань, враховуючи тривалість часу, у який порушуються права позивача, вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що буде доцільним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою, а отже, судовий збір підлягає стягненню як за вимогу майнового характеру, вказана позиція міститься у постанові Верховного суду від 28 листопада 2018р. у справі № 761/11472/15-ц. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню судовий збір у розмірі 1558,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного і

Outcome: partial