Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду в січні 2013 року з позовною заявою і просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача в позовній заяві вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS], - належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.12.2012 року, що посвідчений нотаріально та зареєстрований у державного реєстратора. Відповідно даних домової книги в квартирі зареєстрованою значиться [PERSON]. Згідно вимог пункту 8 договору купівлі-продажу квартири [PERSON] зобов'язується знятись з реєстраційного обліку з відчужуваної квартири протягом одного тижня з моменту укладення договору, тобто до 09.12.2012 року. Цю умову договору відповідач не виконала. З 27.11.2008 року відповідач є громадянином держави Ізраїль і проживає за адресою: [ADDRESS]. Під час продажу квартири сама відповідач не була присутньою, діяла через свого представника. Оскільки відповідач відсутня в квартирі понад 6 місяців, тому у відповідності вимог ст. 72 ЖК України вона втратила право користування житлом /а.с.2-3/ До початку розгляду справи по суті 13.03.2013 року представник позивача змінив позовні вимоги, надавши письмову заяву, в якій зазначив, що перебування відповідача зареєстрованою в квартирі позивача порушує права останньої як власника квартири, оскільки змушує позивача сплачувати за комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в квартирі. У відповідності вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом. В судове засідання позивач не з'явилася, просила розглянути справу в її відсутності, вимоги підтримує в повному обсязі, про що надала письмову заяву. Відповідач, будучи допитана у порядку визначеному ст. 132 ЦПК України, позовні вимоги визнала у повному обсязі, просить розглянути справу у її відсутності, про що судові наданий протокол допиту Мировим судом м.Хайфа Ізраїлю від 13.11.2013 року. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 01.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу, гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали [PERSON] трикімнатну квартиру загальною площею - 58.00 кв. м, житловою площею - 41.70 кв. м за адресою: [ADDRESS] /а.с.5/. Зазначений правовстановлюючий документ зареєстрований в КП «БТІ м.Макіївки», про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав за № 36786457 від 18.12.2012 року /а.с.6/. Положеннями ст. 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно копії домової книги [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], - з 30.10.1996 року /а.с.7-8/ За встановлених фактичних обставин в справі, враховуючи положення ст. 3 Сімейного кодексу України, відповідач [PERSON] не є членом сім'ї власника квартири. Домовленостей між сторонами про користування спірним житлом не досягалось, договір найму житлового приміщення не укладався. В судовому засіданні встановлено, що згідно п.8 договору купівлі-продажу від 01122012 року продавець [PERSON] зобов'язується знятись з реєстраційного обліку з відчужуваної квартири протягом одного тижня з моменту укладення договору /а.с.5/. Проте зазначений обов'язок відповідачем не виконаний, про що свідчать дані домової книги. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що наявність реєстрації відповідача в належній позивачу квартирі порушує її законні права, як власника майна. Відповідач в квартирі не мешкає, проживає за іншою адресою в іншій державі, обов'язків, що витікають з найму житлового приміщення не виконує, її особистих речей в квартирі не має, тому на даний час обмежені права позивача з вільного володіння, користування та розпорядження нерухомим майном. У відповідності до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що набрало законної сили. Оцінивши надані сторонами докази, проаналізувавши фактичні обставини по справі в їх сукупності, враховуючи, що [PERSON] не є членом сім'ї власника квартири - [PERSON], між позивачем та відповідачем домовленостей щодо порядку користування житлом не було досягнуто, [PERSON] до власності позивача не заселялась, взагалі проживає в м.Хайфа Ізраїлю, суд приходить до висновку про необхідність захисту законних прав та інтересів позивача як власника нерухомого майна шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач не вимагає компенсації за рахунок відповідача понесених судових витрат, пов'язаних із зверненням до суду та розглядом цивільної справи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved