Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування кої вказала, що 09.11.2017 року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді 355/500 частин будинковолодіння № 19 по вул. Християнська в м. Луцьку. На випадок смерті [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все належне їй майно вона заповіла [PERSON] Даний житловий будинок фактично поділений на три квартири, одну з яких квартиру № 3, вона за власні кошти будувала і проживала у ній понад 30 років. Однак, внаслідок одруження вона залишила вказане житло, після чого у даній квартирі ніхто не проживав. Оскільки при житті [PERSON] на її (позивачки) частину будинку (квартиру № 3) ніхто не претендував, вона, відповідно на себе її не оформляла. Проте, на даний момент існує заповіт, до складу спадщини за яким також входить належна її частина будинку. Зазначила, що на момент смерті її матері [PERSON], вона була непрацездатною, оскільки з 24.08.2010 року довічно отримує пенсію за віком, як мати дитини інваліда. За таких обставин у спадковому майні після смерті [PERSON] вона претендує на обовязкову частку, а тому просить суд визнати за нею право власності на 71/400 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Християнська, 19, як на спадкове майно (обовязкова частка в заповіті) після смерті [PERSON], яка померла 09.11.2017 року, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати. В судовому засіданні позивач пояснила, що спадкове майно житловий будинок, фактично був розділеним на три квартири, одна з яких належала їй. У своїй частині будинку вона проводила ремонтні роботи, проживала там тривалий час. Чому мати на випадок смерті заповіла будинковолодіння [PERSON] їй невідомо, оскільки останній не доглядав [PERSON], а також не брав фінансової участі у її похороні. Додатково вказала, що вона зверталась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Заявлені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник позивача позовну заяву підтримав з підстав, викладених у ній, а також пояснив, що [PERSON] має право на обовязкову частку у спадковому майні, оскільки на момент смерті [PERSON] вона вийщла на пенсію у віці 50-ти років. Вона є непрацездатною особою, оскільки на момент відкриття спадщини не могла працювати. Вказав, що відповідач [PERSON] взагалі не має право на спадкування. Представник [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заявлених позивних вимог у повному обсязі. Пояснила, що позвачка на момент смерті матері не досягла пенсійного віку, а тому на обовязкову частку у спадщині немає. У даному випадку [PERSON] має пільги, однак остання не підпдає під коло спадкоємців, визначених ст. 1241 ЦК України. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що позивачка (її сесетра) має дитину-інваліда, а тому вона вийшла на пенсію по догляду за дитиною. Вона зверталась до нотаріальної контори, однак її заява прийнятою не була. Вважає, що зазначена позивачкою її обовязкова частка у спадковому майні визначена вірно. При вирішенні позовних вимог [PERSON] покладається на думку суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 09.11.2017 року померла [PERSON] (а.с. 6). Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с. 7). Після своєї смерті [PERSON] залишила спадкове майно, яке належало їй на праві власності (а.с. 11) та складається, зокрема, з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Християнська, 19, в м. Луцьку Волинської області. \~ \~ \~ \~На випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, і взагалі все те, що їй належне на день смерті і на що за законом матиме право, остання заповіла [PERSON], [INFO] (а.с. 84). Відповідно до ст.ст. 1217, 1223, 1233 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповіт є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Пунктом 3 постанови Пленуму ВСУ № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року визначено, що згідно з правилами статті 1220 ЦК часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданим відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Християнська, 19, в м. Луцьку Волинської області. 24.04.2018 року [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після смерті 09.11.2017 року своєї матері [PERSON], [INFO], як спадкоємець, який має право на обовязкову частку відповідно до ст. 1241 ЦК України, оскільки на її думку, на момент смерті матері була непрацездатною за віком (а.с. 114). Постановою Приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу [PERSON] № 447/02-31 від 11.10.2018 року, [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріально дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обовязкову частку, як непрацездатній за віком, відповідно до ст. 1241 ЦК України, після смерті 09.11.2017 року її матері [PERSON], на частку житлового будинку № 19 по вул. Християнській в м. Луцьку Волинської області (а.с. 28-29). Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). В п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, які визначені ст. 1241 ЦК України, є вичерпний і розширеного тлумачення не потребує. Визначення поняття непрацездатної особи міститься в ч. 3 ст. 75 СК України та в ст. 1 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Зокрема, непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону. Пунктом 2 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсійний вік для жінок встановлений у 59 років, для жінок які народились з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; (в редакції чинній на момент смерті спадкодавця - 09.11.2017 року). У рішенні Конституційного Суду України від 11.02.2014 року (справа N 1-1/2014) по справі за конституційним зверненням громадянина розкривається зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону. Однак для застосування до особи положень ст. 1241 ЦК України щодо права на обов'язкову частку у спадщині необхідно керуватися положеннями законів (ч. 3 ст. 75 СК України, ст. 1 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»), які дають визначення поняття непрацездатної особи, та вказують саме на досягнення особою пенсійного віку. Як вбачається з копії паспорту серії АС № 316923, виданого Луцьким МУ УМВС України у Волинській області від 28.07.1997 року (а.с. 26) та свідоцтва про її народження (а.с. 7), позивачка [PERSON] народилася 23.08.1960 року. Таким чином, непрацездатність [PERSON] в розумінні ст. 1241 ЦК України, не свідчить про те, що вона досягла пенсійного віку та, відповідно, має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки на день смерті матері вона досягла 57 років, а не 59 років, як це передбачено ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що особи, які втратили працездатність у звязку з виходом на пенсію за віком у звязку з доглядом за дитиною-інвалідом, не підпадають під категорію осіб, визначених ст. 1241 ЦК України, як таких, що мають право на обов'язкову частку у спадщині. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майна слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі підлягать залишеню за позивачкою [PERSON] На підставі ст. 1241 ЦК України, ст. ст. 1, 26 Закону України «Про загальнобов»язкове державне пенсійне страхування», ст. ст. 12, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»,

Outcome: dismissed