Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що її син - [PERSON], який є відповідачем по справі, є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідач по справі зареєстрований у будинку з 14.09.2001 року, а з 2011 року є одноосібним власником даного житла. Фактично не проживає у вказаному будинку з 2008 року і по даний час. Починаючи з 2001 року догляд за будинком та оплата комунальних послуг здійснювалися позивачкою та її чоловіком, який у 2016 році помер і після його смерті всі витрати по утриманню будинку лягли на позивачку. Сплачує комунальні платежі лише позивач, яка є пенсіонером і весь тягар від сплати комунальних послуг за сином, несе сама. Відповідач не проживає у спірному будинку понад десять років без поважних причин, що підтверджується документами, доданими до позовної заяви. Позивач з метою захисту права власності, а саме з метою усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, змушена звернутися до суду та просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] та зняттям його з місця реєстрації. Представник позивача [PERSON] в судове засідання подав заяву про слухання справи у його відсутності, позов підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин та не повідомив суд про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно з довідкою ЦНАП виконавчого комітету Калуської міської ради від 04.07.2018 року (а.с.9) [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. З акту від 22.08.2018 року, складеного комісією в складі депутата Калуської міської ради [PERSON], вбачається, що за результатами обстеження та зі слів свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] не проживає у вищевказаному будинку (а.с.13). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.09.2001 року, виданого відділом приватизації житла при управлінні житлово-комунального господарства міськвиконкому, будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). А у відповідності до договору дарування від 09.12.2011 року [PERSON] та [PERSON] подарували свої частки будинку в [ADDRESS] своєму сину [PERSON] (а.с. 12). Так, згідно Інформації з Держаного реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.08.2018 року домоволодіння в [ADDRESS] належить вцілому [PERSON] на підставі договору Дарування (а.с.10). Отже, відповідач [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS] Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до пункту 1статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За вимогами статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. За статтями 317, 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно роз'яснень абз.2 п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України від 07.02.2014 № 5«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК України Відповідач є власником спірного будинку по [ADDRESS], а тому не може бути позбавлений права на користування відповідним майном, оскільки це означатиме порушення його права власності. Проживання, періодичне проживання чи не проживання в будинку за адресою: [ADDRESS] є правом відповідача, як власника, відповідно до положень статті 369 ЦК України. Суд звертає увагу, що підставою звернення позивача до суду є те, що відповідач, який на теперішній час не проживає у будинку, власником якого він є, не сплачує комунальні послуги, а тому позивач змушена сплачувати їх самостійно. Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлена права звернутися до суду з метою стягнення з відповідача [PERSON] частини оплачених нею самостійно комунальних послуг. Вимога позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням без позбавлення його права володіння та розпорядження своєю часткою у цьому будинку не ґрунтується на положеннях ст.ст. 319, 405, 381, 391 ЦК України. Непроживання відповідача за місцем реєстрації не має правового значення для розгляду даної справи. Отже, вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування даним будинком, який є його власністю, порушує його право на використання свого майна. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України ,

Outcome: dismissed