Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом і просить суд: визнати недійсним рішення виконавчого комітету Алупкінської міської ради від 21.12.2004 року та визнати недійсним свідоцтво про право власності серії САА № 135534 на човновий бокс [NUMBER], розташований в [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій ім. О.О. Боброва» Міністерства охорони здоров'я України знаходиться у постійному користуванні земельна ділянка, на частині якої [PERSON] збудував човновий боку [NUMBER], а Виконавчий комітет Алупкінської міської ради прийняв до експлуатації вказаний човновий бокс та у подальшому на нього було видано свідоцтво про право власності. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з наведених обставин. Відповідач Виконавчий комітет Алупкінської міської ради у судове засідання не з'явився про день та час слухання справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував у повному обсязі. З'ясувавши обставини по справі та дослідивши відповідні докази, заслухавши пояснення представника позивачка та представника відповідача суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню із наступних підстав. Як встановлено судом, Державний заклад «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій ім. О.О. Боброва» Міністерства охорони здоров'я України діє на підставі статуту (а.с. 6). Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії КМ №0000030 виданого на підставі рішення Алупкінської міської ради від 30.06.1992 року 14 сесії 21 скликання, Санаторію ім. проф. Боброва, у останнього знаходиться у користуванні земельна ділянка площею 11,2631га. (а.с. 11). На підставі довідки від 21.01.2014р. за № 21/01-04 [PERSON] є членом Товариства риболовів-любителів «Чайка». Відповідно до державного акту на право постійного користування землею, серії КМ № 0000029 виданого на підставі рішення Алупкінської міської ради від 28.10.1991 року 12 сесією 21 скликання, Товариству риболовів - любителів «Чайка», у останнього знаходиться у користуванні земельна ділянка площею 0,68 га. На підставі рішення виконавчого комітету Алупкінської міської ради № 378 від 21.12.2004 року затверджений акт державної технічної комісії від 22.11.2004 року про прийняття до експлуатації закінченого будівництвом човнового боксу [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. Прийняти до експлуатації бокс [NUMBER] за адресою : [ADDRESS], гр. [PERSON] (а.с. 17). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме мано № 135534 виданий 03.03.2005р. човновий бокс [NUMBER] належить [PERSON] (а.с. 18). Посилання представника позивача, що належний на праві власності [PERSON] човновий бокс [NUMBER] накладається на межі земельної ділянки Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій ім. О.О. Боброва» Міністерства охорони здоров'я України нічим не підтверджено. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, судом встановлено, що у Державному акті, на який посилається позивач, як на підставі своїх вимог, відсутня адреса земельної ділянки, яка передана санаторію ім. проф. Боброва у постійне користування, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що вказаний Державний акт не може підтверджувати факту наявності саме у позивача - Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій ім. О.О. Боброва» Міністерства охорони здоров'я України належним чином оформленого права на спірну земельну ділянку, а також накладання меж земельної ділянки, визначеної у державному акті серії КМ №0000030 від 07.04.1995р. та будівлі, що належить на праві власності [PERSON] Суд зауважує, що державний акт на права постійного користування землею, виданого на підставі рішення Алупкінської міської ради від 28.10.1991 року, Товариству риболовів - любителів «Чайка», на якій розташований човновий бокс [NUMBER] не скасований, також не скасовані відповідні рішення Алупкінської міської ради. Крім того, як заявив представник позивача у судовому засіданні, про порушення своїх прав позивачу стало відомо ще у 2004 році, при виносі меж земельної ділянки у натурі за захистом яких він звернувся до прокуратури м. Ялта, та на підставі чого прокуратурою міста Ялта було заявлено позов до членів Товариства риболовів - любителів «Чайка» власників човнових боксів. Даний факт підтверджується копією позовної заяви заступника прокурора міста Ялта до Товариства риболовів-любителів «Чайка», третя особа Дитячий санаторій «ім. проф. Боброва» про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Згідно витягу із Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Господарського суду АРК по справі № 2-8/872/2007 від 24.06.2008 року було залучено до участі у справі за позовом заступника прокурора міста Ялта до Товариства риболовів-любителів «Чайка», третя особа Дитячий санаторій «ім. проф. Боброва» про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, [PERSON], та провадження у справі закрито. Представником позивача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, незалежного від того, чи мало місце накладання будівлі човнового боксу [NUMBER] на земельну ділянку позивача, та враховуючи, що позивач про порушеня своїх прав дізнався у період з 2004 року по 2008 рік, а з позовом позивач звернувся лише в 30.08. 2013 року, пропустивши встановлений законом строк позовної давності, поважних причин пропуску строку суду не зазначив, не звертався з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності, тому судд вважає, що це є підставою для відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності без поважних причин.

Outcome: dismissed