Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, уточнивши вимоги якого просила встановити факт проживання за період із листопада 1999 року по вересень 2008 року. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач та його представник позов не визнали. При цьому, відповідач не заперечив факту спільного проживання разом із позивачем у період з листопада 1999 року по вересень 2008 року, одночасно відзначаючи, що сторони змушені були проживати разом заради спільної дитини, але сім'єю у суспільному розумінні цього слова вони не являлись, спільного бюджету та побуту не мали, проживали разом як сторонні особи. Просили відмовити у задоволенні даного позову. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно ч. 6 ст. 235 ЦПК України, якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Звертаючись до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач відзначає, що від встановлення зазначеного факту залежить її право на виникнення прав на майно, яке було придбане під час проживання з відповідачем. Враховуючи наведене, між сторонами вбачається спір про право. Відтак, позивач вірно звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем саме у позовному провадженні. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11 січня 1999 року. Даний факт підтверджено відповідною відміткою у паспорті позивача і загалом визнано сторонами. Від шлюбу сторони мають наразі вже повнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Позивач звернулась до суду із даним позовом, відзначаючи, що після офіційного розірвання шлюбу з відповідачем, не переставали проживати разом. Спочатку в орендованому житлі за адресою: вул. Дружби, 42, паралельно здійснюючи будівництво будинку по вул. Березовій, 13 у м. Знам'янка на кошти подаровані їм ще на весілля. Після травмування відповідача на будівництві, його довелося продати і на виручені кошти разом із коштами, доданими батьками, вони придбали будинок по [ADDRESS] у м. Знам'янка, куди переїхали проживати всією родиною, разом із сином і де вона проживає до сих пір. Весь час після офіційного розірвання шлюбу проживали з відповідачем разом однією сім'єю до того часу як він у вересні 2008 року покинув родину. Відповідач, не заперечуючи факту спільного проживання з позивачем у зазначений нею період, все ж таки відзначив, що після розірвання шлюбу на деякий час вони розлучились, але з огляду на те, що у них була маленька дитина, а у нього були сумніви у спроможності позивача здійснювати належне виховання та догляд сина, він був вимушений приблизно у травні 1999 року забрати проживати колишню дружину та малолітнього сина до себе спочатку до орендованого житла, а після того як він придбав будинок по [ADDRESS] в 2001 році - до цього будинку. Однак, весь цей час вони з позивачем не були сім'єю, проживали як сторонні особи, не маючи відношення до побуту або спільного бюджету одне одного. У вересні 2008 року він дійсно пішов проживати в інше місце. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]) вказали, що являються сусідками позивача, а до того як відповідач пішов з сім'ї, то - їх обох. Бували у них у будинку, сторони справляли враження звичайної родини. Так, свідок [PERSON] відзначала, що вони з чоловіком придбали свій будинок поруч із будинком [PERSON] у 2002 році. В 2004 році відповідач похрестив їхнього сина. Дружили сім'ями, відпочивали разом. Сумнівів у тому, що сторони проживали разом як сім'я вона не має. Свідок [PERSON] вказала, що по [ADDRESS] проживає зі своєю родиною десь з 1987 року. Сусіди [PERSON] придбали будинок поруч, разом його облаштовували. Справляли зовнішнє враження звичайної родини, а тому вона навіть і не здогадувалась, що ті не перебували у зареєстрованому шлюбі. Свідок [PERSON] поміж іншого також зазначила, що дуже часто бувала у будинку [PERSON], а тому із впевненістю заявляє, що сторони проживали як єдина сім'я. Син сторін - [PERSON] у судовому засіданні також підтвердив, що добре пам'ятає як переїхали разом усією родиною до будинку по [ADDRESS] (на той час вказав, що йому було десь шість років), до того також проживали разом і взагалі не пам'ятає як батьки розходились. Батьки проживали як чоловік та дружина в одній кімнаті, а він в іншій, вели спільний побут, разом їздили відпочивати, тобто вели звичайний спосіб життя як всі родини до того часу як батько пішов в 2008 році. Показам свідків [PERSON] (матері відповідача), [PERSON] (брату відповідача) та [PERSON] (сестрі відповідача) з приводу того, що їм достовірно відомо, що сторони не проживали у спірний період як сім'я, мали окремі побут та бюджети, суд дає критичну оцінку з огляду на те, що вони є близькими родичами відповідача і знаючи, що вирішення даного спору передує можливому спору про поділ майна сторін, набутого під час спільного проживання, зокрема і будинку по [ADDRESS], своїми показами намагаються унеможливити у майбутньому такий поділ. Так, мати відповідача неодноразово відзначила, що будинок по [ADDRESS] вони разом з чоловіком придбали для сина, позивач не має до цього ніякого відношення, з чого вбачається заінтересованість свідка в питанні вирішення можливого пов'язаного із цим спору про поділ майна. При цьому, мати відповідача також відзначала, що їй дуже добре відомі ті обставини, що сторони вели окремий побут та мали окремі бюджети, тим самим виказуючи власну поінформованість в особистих стосунках сторін, але водночас назвати причину з якої сторони, будучи сторонніми одне одному особами, не пов'язаними спільними обов'язками, майже десять років проживали в одному будинку свідок не спромоглась. Свідок [PERSON] також повідомила суду, що декілька разів приїздила з чоловіком в гості до брата в будинок по [ADDRESS], залишались ночувати, вони з чоловіком в одній кімнаті, а сторони з дитиною разом - в іншій, позивач накривала на стіл, всі разом пригощались. На думку суду в такому разі не зрозумілою є причина, з якої особи, які зі слів даного свідка не були сім'єю і відповідно не мали зобов'язань по відношенню один до одного, все ж таки ночували в одній кімнаті (при цьому відповідач заявляв, що сторони проживали як в гуртожитку, тобто кожен в своїй кімнаті, інші приміщення використовували спільно), а позивач, не маючи спільного побуту з відповідачем, вимушена була як господиня приймати по суті чужих гостей. Крім вищенаведеного, позовні вимоги також підтверджено багаточисельними спільними фотознімками сторін, зробленими у спірний період, які ілюструють і спільний відпочинок в компаніях, і сімейний відпочинок разом із дитиною на морі в тому числі дають уявлення і про наявність між сторонами певних проявів почуттів. Знімки зроблено у спірний період, мірилом чому є їхня дитина (точніше вік дитини, що відповідає спірному періоду) та й загалом не заперечується відповідачем. При цьому, відповідач відзначав, що такі знімки все одно з достовірністю не вказують на наявність між сторонами родинних стосунків. І в цьому разі незрозумілою є причина, з якої сторони так багато часу проводили разом, відмічаючи свята, проводячи разом час на відпочинку, роблячи спільні фото і будучи при цьому сторонніми особами. На думку суду у цьому випадку як і загалом відповідач лукавить, намагаючись тим самим ввести суд в оману. Відповідач в ході судового розгляду постійно наголошував на відсутності у них з позивачем в спірний період спільного бюджету, що на його думку є чи не найголовнішою ознакою сім'ї. Однак, на думку суду, така позиція відповідача є хибною, оскільки спільний бюджет є лише однією із ознак сім'ї і то не обов'язковою. Водночас, заперечуючи проти позовних вимог, в ході судового розгляду відповідач не вказував, що у спірний період перебував в інших сталих стосунках. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується. Це положення поширює своє застосування і на даний спір. Спірні правовідносини виникли в листопаді 1999 року і закінчились у вересні 2008 року. Нормами КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які сумісно проживають. Разом з цим, СК України набрав чинності з 01 січня 2004 року. Статтею 8 СК України визначено, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно п. 4 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно пунктів 1, 2 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК. Нормами Сімейного кодексу України врегульовано відносини щодо поділу майна чоловіком та жінкою, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, але проживали однією сім'єю, а саме статтею 74 СК України. Відтак, саме у разі вирішення такого спору застосуванню підлягають відповідні положення СК України з 01 січня 2004 року. При цьому, слід мати на увазі, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року). З урахуванням викладеного, на думку суду положення щодо того, що норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності, стосується насамперед вирішення спору про поділ спільного сумісного майна. У даному ж випадку вирішенню підлягає спір про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 1999 року по 2008 рік, тобто встановлення правовідносин, що виникли до набрання чинності ЦК і продовжують існувати після набрання ним чинності, оскільки нормами СК України встановлення такого факту взагалі-то не передбачено і є лише передумовою вирішення відповідного спору про поділ майна. Можливість встановлення такого факту за весь спірний період нічим не заборонено, тому що з урахуванням вищевказаних правових висновків ВСУ при вирішенні спору про поділ майна набутого до 01.01.2004 року особами, які не перебували у шлюбі, такий факт все одно підлягає встановленню і такі особи також мають право на поділ майна, але з певними особливостями, оскільки сам лише факт спільного проживання не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тобто це норми статті 74 СК застосовуються лише до правовідносин, що виникли після 01.01.2004 року (суд при вирішенні спору про поділ майна з урахуванням часу набуття такого майна вирішує питання застосування до спірних правовідносин положень чи то СК чи то КпШС), що разом з цим не позбавляє суд можливості наразі встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з листопада 1999 року по вересень 2008 року, враховуючи достатність доказів здобутих в ході судового розгляду на підтвердження такого факту. Слід також відзначити, що в незалежності від періоду встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу саме при вирішенні спору про поділ майна судом будуть застосовуватись відповідні положення певних нормативно-правових актів (щодо майна набутого після 01.01.2004 року - статті 74 СК України, щодо майна набутого до 01.01.2004 року - згідно з роз'ясненнями наданими в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від, від 30 березня 2007 року N 3) з приводу того, що правила ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори повинні вирішуватись згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням розяснень, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»). Судові витрати за проханням позивача суд відносить на її рахунок, залишаючи їх по фактично понесеним.

Outcome: approved