Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та примусово зняти її з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири, [ADDRESS] . Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 842, виданої 01.04.2019 року ЛКП «Управитель» у даній квартирі зареєстрований [PERSON] Відповідач, будучи зареєстрований за вказаною адресою, на даний час не проживає у квартирі без поважних причин протягом останнього року, що підтверджується актом про фактичне проживання. Факт реєстрації відповідача у вказаній квартирі впливає на нарахування житлово-комунальних послуг, які фактично не надаються, однак обліковуються. Крім цього, факт реєстрації [PERSON] у квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, яке належить їй на праві приватної власності. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити, оскільки у зв`язку із відсутністю відповідача понад рік, такий втратив право користування цим жилим приміщенням. Справа поступила до суду 08.04.2019 року. Ухвалою судді від 09.04.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання 05 червня 2019 року позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з`явилися. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Відзив на позов не подав. Скерував на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає у повному обсязі. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 05.06.2019 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх в сукупності, суд позовні вимоги задовольняє частково з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.3), квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 842, виданої 01.04.2019 року ЛКП «Управитель», у квартирі [ADDRESS] , зареєстрований відповідач [PERSON] Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що позивач, вважаючи порушеним право на користування та розпоряджання своїм майном, просить позбавити відповідача права користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти з реєстраційного обліку відповідача, оскільки [PERSON] відсутній у даній квартирі протягом строку під час якого зберігається за ним займане житлове приміщення. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до закріплених конституційних гарантій на житло у ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Одночасно, статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння власною нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.3-4). Як вбачається з акту про фактичне проживання від 22 квітня 2019 року, складеного працівниками ЛКП «Управитель» (а.с.25), відповідач [PERSON] , 1990 року народження у квартирі [ADDRESS] не проживає. Крім цього, відповідач [PERSON] скерував на адресу суду заяву про визнання позову. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 766/817/17 висловився про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З врахуванням того, що судом встановлено факт відсутності відповідача за вказаною адресою більше одного року, а також визнання позову відповідачем, тому суд вважає підставною позовну вимогу позивача в частині визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, у зв`язку з чим її слід задовольнити. В частині вимоги про примусове зняття з реєстрації відповідача, така задоволенню не підлягає, оскільки суд не уповноважений здійснювати облік реєстрації місця проживання особи. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 гривень судового збору.

Outcome: partial