Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняти його з реєстраційного обліку. Свою позицію мотивує тим, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 лютого 2004 року, виданого державним нотаріусом Перечинської районної державної нотаріальної контори за № 170, їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] .\~ Крім\~\~ неї,\~ у\~ вказаному будинку\~ зареєстрований [PERSON] , з яким вона у 1986 році уклала шлюб. Однак, рішенням Перечинського районного суду від 03 грудня 2018 року у справі № 304/1260/18 зазначений шлюб розірвано, відтак відповідач перестав бути членом сім`ї власника та втратив будь-які законні права на проживання та реєстрацію у належному їй на праві власності будинку. Оскільки добровільно знятися з реєстраційного обліку [PERSON] не бажає, тому на підставі ст. ст. 391 та 405 ЦК України вона просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Шпуганич В.П. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Крім цього, у ході розгляду справи подав письмову заяву, в якій уточнив підставу позовних вимог, а саме вказав таку як ст. 391 ЦК України, при цьому посилання у позовній заяві на ст. 405 цього Кодексу просив до уваги не брати. Свою позицію мотивував тим, що остання норма регулює відносини щодо права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом, тоді як відповідач втратив статус члена сім`ї власника через припинення з сімейних відносин з позивачем (розірвання шлюбу). Відтак, вважає підставним застосування до правовідносин, що виникли у даній справі, ст. 391 ЦК України, оскільки положення такої визначають право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном від будь-яких осіб та будь-яким шляхом, що власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні нею, при цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити. Свою позицію мотивував тим, що проживав у будинку [ADDRESS] протягом тривалого часу. За цей період він побудував гараж та вклав значні кошти у сам будинок. Тепер у такому не проживає, востаннє був у ньому 14 вересня 2018 року, коли приходив забрати свої речі (тоді виявив, що у будинку [PERSON] змінила замки). До цього з березня 2018 року теж бував, а у періоди відсутності позивача (її поїздок у Словаччину) проживав. Тепер іншого житла у нього нема, винаймає квартиру. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Навроцький В.В. проти задоволення позову також заперечив, оскільки з таким [PERSON] звернулася до суду тільки 11 лютого 2019 року, тоді як однією з його підстав вказує не проживання відповідача у належному їй будинку більше року, а саме з березня 2018 року. Разом з цим, будь-яких належних доказів у підтвердження вказаного факту матеріали справи не містять. Так, у описовій частині рішення Перечинського районного суду від 03 грудня 2018 року, яким шлюб між сторонами розірвано, момент припинення спільного проживання [PERSON] та [PERSON] не вказано; Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» довідкою сільської ради встановлювати такий факт не дозволяється, а інших доказів, зокрема акту обстеження виконавчим комітетом місця проживання, у справі немає. При цьому, 14 вересня 2018 року відповідач був у себе вдома, що підтверджується наданою довідкою про результати розгляду звернення [PERSON] , тому твердження позивача, що [PERSON] відсутній за місцем проживання більше одного року дійсності не відповідає. Крім цього, у ході розгляду справи [PERSON] подав додаткові пояснення по суті позовних вимог, у яких також просив відмовити у позові. У таких свою позицію мотивував тим, що позивачем неправильно застосовано норми матеріального права для захисту прав, а саме як правову підставу позовних вимог обрано ст. 391 ЦК України замість ст. 405 цього Кодексу, яка є спеціальною нормою. При цьому, позивачем не наведено які саме перешкоди\~\~ створює\~ їй\~ відповідач\~ у\~ користуванні\~ будинком\~ [ADDRESS] , тоді як виключно [PERSON] користується вказаним житлом, а тому на підставі ст. 391 ЦК України позов до задоволення не підлягає. Іншою підставою необхідності відмови у позові є те, що позивач вимагає судового захисту за ст. 391 ЦК України не у формі усунення перешкод у користуванні будинком, а шляхом визнання відповідача таким, що втратив право володіння і користування житловим будинком (ст. 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України), хоча заяви про зміну позовних вимог у порядку і строки, передбачені ЦПК України не подано. При цьому, посилається на необхідність розмежування застосування статей 391 та 405 ЦК України, висновок щодо чого викладено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Згідно вказаного висновку положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника захисту порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, тому дані відносини із припинення права користування жилим приміщенням мають регулюватися саме положеннями ст. 405 ЦК України. Так, колишній член сім`ї власника зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився у житлове приміщення і користується ним нарівні з власником, а втрачає колишній член сім`ї власника право користування цим будинком лише з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, тобто у разі відсутності особи за місцем проживання більше одного року. Враховуючи, що відповідач останній раз користувався будинком у вересні 2018 року, у подальшому користуватися таким не має можливості через вчинення позивачем перешкод (заміни дверних замків, не передання [PERSON] екземплярів ключів та виклику поліції після спроби останнього потрапити до будинку), а відтак з поважних причин, тому не може вважатися таким, що втратив право користування належним [PERSON] будинком (постанова Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 621/795/17). Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 лютого 2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3103747 від 18 березня 2004 року [PERSON] належить житловий будинок з надвірними будовами та спорудами [ADDRESS] (а. с. 5, 26). Також встановлено, що у зазначеному будинку відповідно до повідомлення Тур`я-Реметівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області № 54/02-09 від 20 лютого 2019 року зареєстрований колишній чоловік позивача [PERSON] - відповідач [PERSON] , шлюб між якими розірвано рішенням Перечинського районного суду від 03 грудня 2018 року, що набрало законної сили 01 березня 2019 року (а. с. 9-11, 19, 47-49). Як вбачається з позовної заяви, реєстрація відповідача у належному [PERSON] . будинку створює їй перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні вказаним майном, відтак на підставі ст. 391 ЦК України просить визнати колишнього чоловіка таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняти його з реєстраційного обліку. Так, згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Вказаний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, враховуючи вищенаведене та те, що [PERSON] був членом сім`ї [PERSON] , яка є власником будинку [ADDRESS] , на даний час сімейні відносини між ними припинилися (шлюб розірвано), а взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин регулюють положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР, тому суд приходить до висновку, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту її прав за ст. 391 ЦК України, відтак у задоволенні позовних вимог на цій підставі слід відмовити. При цьому, статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі\~ Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Як роз`яснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, оскільки вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, тому позов в частині зняття з реєстрації [PERSON] в будинку позивача до задоволення також не підлягає. Що стосується інших доводів позивача та її представника в обґрунтування позовних вимог, а також доводів представника відповідача як підстав відмови у позові, то Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). На підставі наведеного та

Outcome: dismissed