Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про захист прав споживачів, а також визнання договору недійсним та стягнення коштів, посилаючись на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс») отримала 7 500 грн на виконання договору фінансового лізингу №010765 від 02.07.2014, який є недійсним на підставі статтей 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому ТОВ «ЛК «Автофінанс» зобов'язано повернути ці кошти позивачу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти доводів та вимог позовної заяви, просила відмовити в задоволенні позову. Заперечення подала в письмовому виді. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 02.07.2014 ТОВ «ЛК «Автофінанс» уклало з [PERSON] договір фінансового лізингу № 010765, за яким предметом лізингу був автомобіль ЗАЗ Sens. В цей же день [PERSON] сплатила на користь ТОВ «ЛК «Автофінанс» 7 500 грн комісії за організацію при укладенні договору (а.с. 4-10, 14). Положеннями статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно з частинами 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Звертаючись до суду з позовом про повернення 7 500 грн., [PERSON] вважала договір фінансового лізингу недійсним, так як ТОВ «ЛК «Автофінанс» не має ліцензії на право здійснення фінансових послуг і займається нечесною підприємницькою практикою. Разом з тим, ТОВ «ЛК «Автофінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, дане товариство було взято на облік як юридична особа, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. 40). Також згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Доводи позивачки про те, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» займається нечесною підприємницькою практикою є необґрунтованими, оскільки позивачкою не вказано на конкретні дії відповідача, які б підпадали під встановлені статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборони. Пояснення в судовому засіданні батька позивачки свідка [PERSON] про присутність разом з позивачкою при укладенні оспорюваного договору в приміщенні ТОВ «ЛК «Автофінанс», необізнаність про зміст розмови між сторонами договору не мають доказового значення по справі. Згідно ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Частина 2 даної статті ЦПК України передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Проте, стверджуючи, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону позивач не надав суду доказів, які б свідчили про те, що даний договір направлений на порушення її прав. Таким чином, оскільки позивачкою не надано доказів порушення її прав з боку відповідача при укладанні ними оспорюваного договору, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed