Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, визнати недійсним наказ № 189-п від 22 вересня 2014 року в частині переведення [PERSON] з 1,0 на 0,75 ставки старшого викладача кафедри теорії та методики профосвіти Рівненського державного гуманітарного університету, зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату їй заробітної плати за попередніми умовами, тобто до 1 вересня 2014 року, що була невиплачена у зв'язку з виданням незаконного наказу, за період з 1 вересня 2014 року до моменту винесення судового рішення, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 6000 грн., судові витрати на оплату адвокатських послуг в розмірі 2500 грн. та 243 грн. 60 коп. судового збору. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що працює у відповідача на посаді старшого викладача за строковим трудовим договором. Спірним наказом її з 1 вересня 2014 року було переведено з 1,0 на 0,75 ставки старшого викладача. Вважає наказ незаконним, оскільки відповідач безпідставно в односторонньому порядку без погодження з трудовим колективом прийняв рішення про зменшення розміру її заробітної плати та не повідомив про таку зміну істотних умов праці за два місяці. Крім того, виданням незаконного наказу їй була завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв'язків. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Крім того, пояснив, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області, позов [PERSON] в частині визнання недійсним наказу про зменшення ставки старшого викладача задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року вказані судові рішення скасовані, оскільки не було встановлено правовий наслідок визнання недійсним спірного наказу, в зв'язку з чим позивачем було уточнено позовні вимоги щодо зобов'язання здійснити перерахунок та виплату заробітної плати за попередніми умовами. Доказів повідомлення позивача про зміну умов праці відповідачем не надано. Вважає, що завідувач кафедри не мав повноважень вирішувати питання про зміну умов праці та повідомляти про це працівників. Моральна шкода полягає в тому, що позивач цілий рік не отримує заробітну плату в належному розмірі. Просить позов задовольнити. Представник відповідача позов визнала частково в частині порушення строку попередження про зміну умов оплати праці та пояснила, що освітні заклади у своїй діяльності керуються, крім Кодексу законів про працю України, спеціальними нормативними актами щодо визначення навчального навантаження та, відповідно, ставок викладачів на початок навчального року. За результатами вступної кампанії у 2014 році зменшився контингент студентів на факультеті, де працює позивач, що і зумовило зменшення кількості ставок. Оскільки відбулися зміни в організації виробництва та праці, відповідач мав право змінити істотні умови праці, зокрема, щодо системи та розмірів оплати праці. Визнала, що роботодавцем не було дотримано двомісячного строку повідомлення позивача про зміну умов оплати праці, хоча законодавством не визначено форми такого повідомлення. Позивач про зміну її ставки дізналася 12 вересня 2014 року на засіданні кафедри, де вирішувалося питання розподілу навантаження. До відома працівників накази роботодавця доводить завідувач кафедри, а тому повідомлення про зміну умов оплати праці було здійснено повноважною особою. В задоволенні решти позовних вимог просить відмовити за безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] з 1 вересня 2011 року за наказом № 187-к від 1 вересня 2011 року прийнята в Рівненський державний гуманітарний університет на посаду старшого викладача кафедри професійної педагогіки і трудової підготовки ( надалі назву кафедри змінено на «Теорії і методики професійної освіти» ) за трудовим договором на п'ять років по 31 серпня 2016 року. Позивачу встановлено посадовий оклад з розрахунку 1923 грн. із загального фонду пропорційно до встановленого розміру навчального навантаження на рік з виплатою надбавки за вислугу років в розмірі 30 % посадового окладу. 1 вересня 2014 року наказом Рівненського державного гуманітарного університету № 128 осн/д «Про розподіл ставок навчального навантаження у штаті кафедр на 2014-2015 н.р» затверджено кількість ставок на відповідних кафедрах з 1 вересня 2014 року, зокрема, 7 ставок по кафедрі теорії і методики професійної освіти. В додаток до зазначеного наказу 22 вересня 2014 року відповідачем прийнято наказ № 189-п, згідно витягу з якого у відповідності до затверджених протоколів розподілу навчального навантаження науково-педагогічних працівників РДГУ на 2014/2015 навчальний рік та на підставі поданих завідувачами кафедр службових записок [PERSON], серед інших науково-педагогічних працівників, переведено з 1,0 на 0,75 ставки старшого викладача. Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. У п.31 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року вказано, що зміна істотних умов праці згідно з ч.3 ст.32 КЗпП у межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, допускається, якщо це викликано змінами в організації виробництва і праці, і працівник був повідомлений про ці зміни не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження. Пунктом 10 вказаної постанови встановлено, що зміною в організації виробництва і праці визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій тощо. При зміні в організації виробництва і праці власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці, а саме - систему та розміри оплати праці, надані пільги, режим роботи, робочий час, суміщення професій, розряди і найменування посад тощо з обов'язковим повідомленням працівника не пізніше ніж за два місяці. Отже, зміна істотних умов праці без згоди працівника допускається тільки у випадках зміни в організації виробництва і праці. Якщо ж змін в організації виробництва і праці немає, власник не вправі односторонньо змінювати істотні умови праці. Судом встановлено, що видання наказу № 189-п від 22 вересня 2014 року пов'язане з необхідністю внесення змін до організації виробництва і праці, зумовлено неможливістю збереження попереднього розміру заробітної плати внаслідок зменшення кількості студентів та, відповідно, обсягу навчального навантаження, що підтверджується наказом Рівненського державного гуманітарного університету № 128 осн/д «Про розподіл ставок навчального навантаження у штаті кафедр на 2014-2015 н.р», довідкою про контингент студентів РДГУ на 1.09.2015 року, та стосується певної кількості осіб, а не виключно одного позивача. Спірним наказом передбачено переведення позивача з 1,0 на 0,75 ставки старшого викладача, отже, зміни в організації виробництва і праці для позивача відбуваються в межах тієї ж спеціальності, кваліфікації і посади. При цьому зміни в організації виробництва і праці стосуються всього підприємства, наказ № 189-п від 22 вересня 2014 року передбачає зміну істотних умов праці і інших працівників, а не лише позивача, а тому суд вважає, що такі зміни є законними. Встановлення доцільності зміни в організації виробництва і праці виходить за межі компетенції суду та завдань, покладених на судочинство, оскільки суд не може втручатися у дискреційні повноваження власника або уповноваженої ним особи при прийнятті рішень, коли у межах, які визначені законом, керівний орган має можливість самостійно, на власний розсуд, вибрати за певними критеріями один з кількох варіантів рішення. З огляду на викладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову в частині скасування наказу № 189-п від 22 вересня 2014 року щодо зменшення позивачу ставки старшого викладача. У відповідності до ст.103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Згідно із п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року роботодавець відповідно до ст.21, 2 Закону України «Про оплату праці» не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших передбачених законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці ( ч.3 ст.32 КЗпП ), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення ( ст.103 КЗпП ) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження. Недотримання вказаного строку відповідачем не є безумовною підставою для скасування спірного наказу в частині зменшення позивачу ставки старшого викладача, враховуючи встановлений судом факт зміни в організації виробництва і праці. Законодавством про працю не передбачені форма повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та форма погодження працівника чи його відмови ( незгоди ) продовжувати роботу в нових умовах. Водночас у разі виникнення трудових спорів власник повинен мати докази, що працівника було повідомлено про відповідні зміни за два місяці. Такими незаперечними доказами можуть бути лише письмове повідомлення працівника про заплановані зміни з розпискою останнього про ознайомлення, а також письмова заява працівника, що він відмовляється продовжувати роботу у зв'язку зі зміною істотних умов праці або, навпаки, згоден продовжувати роботу в нових умовах. Суду не надано доказів належного повідомлення позивача про зміну істотних умов праці у встановлений законодавством строк. Покликання представника відповідача на те, що позивач була ознайомлена з такими змінами на засіданні кафедри теорії та методики професійної освіти 12 вересня 2014 року, не заслуговують на увагу, так як рішення засідання кафедри не є рішенням роботодавця, носить рекомендаційний характер. З протоколу № 8 засідання кафедри від 12 вересня 2014 року не вбачається інформування позивача про те, з якого саме часу буде відбуватися зміна істотних умов праці. Таким чином, відповідачем порушено строк повідомлення про зміну істотних умов праці, а тому підлягає до часткового задоволення позовна вимога про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження, а саме - два місяці з дня винесення наказу № 189-п від 22 вересня 2014 року. Враховуючи, що вказаним наказом позивач вважається переведеною на 0,75 ставки старшого викладача з 1 вересня 2014 року та фактично з цієї дати отримала заробітну плату, обраховану зі ставки 0,75, період з 1 по 22 вересня 2014 року також підлягає перерахунку, виходячи зі ставки 1,0 старшого викладача. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст.1166 та ст.1167 ЦК України необхідно обов'язково з'ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю ) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору ( п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» ). Звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача у даній справі обов'язок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем, з обґрунтуванням розміру компенсації. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів спричинення їй моральної шкоди та обґрунтування розміру компенсації такої шкоди. Факт завдання позивачу діями відповідача фізичного болю та порушення нормальних життєвих зв'язків, на які вона покликається у позовній заяві, жодним чином не підтверджено. Доказів, що позивач зазнала душевних страждань, про які зазначив представник позивача в судовому засіданні, не наведено, а тому суд в задоволенні цієї вимоги відмовляє. Згідно із ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У відповідності до ст.79 ЦПК України до судових витрат належать судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи, в тому числі і витрати на правову допомогу. Витрати на правову допомогу - це витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, граничний розмір компенсації яких встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати на 1 січня 2014 року та 1 січня 2015 року встановлено в сумі 1218 грн. Гранична сума витрат на правову допомогу за одну годину роботи фахівця, яка компенсується стороні, складає 487 грн. 20 коп. ( 1218 х 40 % ). На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем додано до матеріалів справи угоду-доручення про надання правової допомоги та представництво інтересів в суді від 20 жовтня 2014 року, акт про надання послуг від 21 жовтня 2014 року, акт про надання послуг від 31 липня 2015 року, довідку про отримання гонорару від 21 жовтня 2014 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 3 від 21 жовтня 2014 року про сплату 1000 грн. та квитанцію до прибуткового касового ордера № 15 від 31 липня 2015 року про сплату 1500 грн. Однак, у цих документах відсутні дані про кількість годин, які затратив адвокат у даній справі для надання правової допомоги під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. У відповідності до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» одним із видів правової допомоги, що підлягають відшкодуванню, є представництво клієнта в суді адвокатом. Як вбачається з матеріалів справи відповідно даних фіксації судового розгляду, які відображені в журналах судових засідань за 6 листопада 2014 року, 19 листопада 2014 року, 5 грудня 2014 року, 26 грудня 2014 року, 3 серпня 2015 року, 28 серпня 2015 року та 9 жовтня 2015 року, кількість часу, який був витрачений адвокатом на участь у судових засіданнях, становить 2 години 57 хвилин. Таким чином, до відшкодування позивачу підлягають витрати на оплату судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. та на правову допомогу в сумі 1461 грн. 60 коп. ( 3 год. х 487,20 грн. ). На підставі наведеного та

Outcome: partial