Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою, вказуючи, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем по справі, з 06.11.1999 р. шлюб розірваний 20.07.2015 р., від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] . Після розірвання шлюбу [PERSON] залишилися проживати з матір'ю. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Даний факт вона підтверджує рішенням Карлівського районного суду по стягнення з відповідача аліментів. Позивач має намір разом з дитиною в період 01.04.2016 року по 01.06.2016 року, тимчасово виїзжати за кордон, а саме до Італії, Австрії, Словенії, Угорщини, Венгрії, Польщі, Іспанії, Чехії для відпочинку та оздоровлення. Батько дозволу на виїзд доньки за кордон категорично не надає. Просить суд : Надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] на період 01.04.2016 р по 01.06.2016 р. до Італії, Австрії, Словенії, Угорщини, Венгрії, Польщі, Іспанії, Чехії для відпочинку та оздоровлення. Дозволити [PERSON] без згоди батька [PERSON] оформляти документи для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] на період 01.04.2016 р по 01.06.2016 р. до Італії, Австрії, Словенії, Угорщини, Венгрії, Польщі, Іспанії, Чехії для відпочинку та оздоровлення. Стягнути з відповідача витрати на користь позивача у відповідності до чинного законодавства. В судовому засіданні позивач позов підтримала і доповнила, що в 2013 році позивач дозволяв їм відпочивати в Європі. Окрім цього вона всі витрати на відпочинок бере на себе і у відповідача на це коштів не просить . Просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що позов не визнає оскільки він вважає, що в країни які просить позивач відпустити дитину немає моря тому відпочивати там не має де. Також він вважає, що позивач не довела що дитині потрібно лікуватись. Окрім цього він вважає, що у дитини випускний клас і їй потрібно готуватись до ЗНО а не їздити по закордонах. Пізніше він визнав, що дійсно він їх уже відпускав їздити до Європи і також спомнив, що дитина не у випускному класі. Вислухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи вбачається наступне. Так, було встановлено, що сторони перебували в шлюбі від якого мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO].(а.с.6-7) Після розірвання шлюбу [PERSON] залишилася проживати з матір'ю. Ці факти визнаються сторонами. Позивач намагається виїхати разом з дитиною на відпочинок до країни дальнього зарубіжжя за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального стану. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За змістом ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини (з 01 квітня 2015 року не видається - а видається закордонний паспорт дитини). Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.4 Постанови КМУ від 27 січня 1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (з подальшими змінами та доповненнями), виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 (зі змінами). Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини її фізичний та духовний розвиток. Враховуючи вищенаведене, остаточну згоду батька дітей, суд вважає за можливо задовольнити позовні вимоги та надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], на період 01.04.2016 р по 01.06.2016 р. до Італії, Австрії, Словенії, Угорщини, Венгрії, Польщі, Іспанії, Чехії для відпочинку та оздоровлення. На підставі викладеного,

Outcome: approved