Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивач звернулась з вказаним позовом до відповідача, який в подальшому був уточнений, в обґрунтування якого зазначила, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 15.06.2000 року по 18.02.2013 року. В шлюбі у них [INFO] року народилася дочка [PERSON], яка після розірвання шлюбу проживає з позивачем. Після розірвання шлюбу батько дитини жодної матеріальної допомоги не надає, участі у вихованні дитини не бере, спілкується з дочкою лише по телефону. На даний час з його слів, відповідач перебуває за кордоном у Франції, та проживає там уже 4 роки. 16.02.2017р. дочка отримала паспорт громадянина України, а 27.03.2017 року вона отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон. На даний час дочка навчається у ЗОШ № 3 в м. Івано-Франківськ, де вивчає польську мову, та виявила бажання вступити до навчального закладу Технікум № 3 у м. Ключборг Опольського воєводства у Польщі за спеціальністю «технік організації реклами», де навчання розпочнеться з 01.09.2017 року та триватиме 4 роки. При підготовці документів для вступу однією з умов є дозвіл обоє батьків на виїзд дитини за кордон. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням про те, щоб він надав дозвіл на виїзд за кордон доньки та надіслав його, однак отримувала лише відмовки з посиланням на брак часу, зайнятість, хвороби, хоча в розмовах відповідач не заперечує проти навчання дитини у Польщі. Оскільки сторони спілкуються лише по телефону, і точне місце перебування відповідача позивачу невідоме, то офіційних листів з таким проханням позивач йому не надсилала. Також позивач з донькою планують відпочинок за кордоном, що сприятиме розширенню її світогляду, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості та не порушить прав батька і не позбавить його можливості брати участь у вихованні неповнолітньої дочки. Крім цього, дочка зможе приїздити до батька, а також подорожувати країнами Європи. Тому позивач звернулась в суд та просила надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO] на тимчасовий виїзд за кордон до Республіки Польща та усіх країн Європи з 14.08.2017 року та до досягнення нею 18-ти річного віку без згоди батька [PERSON], а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явилась, подала заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу за її відсутністю. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судові засідання не з'являвся, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Враховуючи думку представника позивача, суд розглянув справу за її і відповідача відсутності та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, дослідивши які вважає наступне. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.02.2013 року розірвано (а.с.10). Вони є батьками неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] (а.с.9), яка проживає з позивачем. В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім'ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною статті 3 вищевказаного Закону передбачено, що Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України ( 57-95-п ) встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З позову вбачається, що неповнолітня дочка [PERSON], [INFO] прийнята до Технікуму № 3 у м. Ключборг Опольського воєводства у Польщі за спеціальністю «технік організації реклами», де навчання розпочнеться з 04.09.2017 року та триватиме 4 роки. При підготовці документів для вступу однією з умов є дозвіл обоє батьків на виїзд дитини за кордон. Також, позивач з донькою планують відпочинок за кордоном. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням про те, щоб він надав дозвіл на виїзд за кордон доньки та надіслав його, однак на час розгляду справи в суді, відповідач не надав такої згоди, доказів протилежного останнім не подано. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, та надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща та усіх країн Європи з 01.08.2017 року та до досягнення нею 18-ти річного віку без згоди батька [PERSON]. Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі вищенаведеного, відповідно ст. ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п.2,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, п.п. 18, 19 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджених постановою Кабінету Міністрів № 231 від 31.03.1995 року, ч.ч.1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved