Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом до Кальницької сільської ради, вказуючи, що [INFO] померла її родичка [PERSON]. На день смерті вона мала право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Кальницьке» розміром 2,93 в умовних кадастрових гектарах, що підтверджується копією сертифікату на право на земельну частку (пай). За життя все своє майно [PERSON] заповіла [PERSON], про що свідчить заповіт від 10.08.1991 року, посвідчений секретарем виконкому Кальницької сільської ради і зареєстрований в реєстрі заповітів за № 11, заповіт не змінено і не скасовано. Позивач постійно проживала з спадкодавцем [PERSON], та доглядала її, а потім і похоронила. Спадкоємців за законом, на яких поширюється дія ст. 1241 ЦК України (обов'язкова частка у спадщині) на майно [PERSON] після її смерті не має. Тому позивач являється єдиним спадкоємцем за заповітом на майно покійної. Іллінецька державна нотаріальна контора відмовляється видати позивачу свідоцтво про право спадщину, оскільки в заповіті вказано, що все своє [PERSON] заповідає внучці [PERSON], а фактично [PERSON] являється їй внучатою племінницею. Крім того нотаріус не видає свідоцтво про право на спадщину за заповітом в зв'язку з тим, що в свідоцтві про смерть по батькові померлу вказано «[PERSON]», а в заповіті та сертифікаті на право на земельну частку (пай) по батькові вказано «[PERSON]». Дані факти створюють перепону позивачу здійснити оформлення спадщини в нотаріальному порядку, тому вона змушена звернутись із даним позовом до суду. До початку розгляду справи по суті позивач [PERSON] свої позовні вимоги змінила, по суті уточнивши їх, зазначивши, що вона просить суд визнати за нею право на земельну частку пай, розміром 2,93 в умовних кадастрових гектарах, оскільки спадкодавцеві за життя не належало право власності на вказану земельну частку пай, оскільки нею за життя не отримано відповідно державний акт на право власності на земельну ділянку. В судовому засіданні [PERSON] повідомила, що просить визнати за нею право на земельну частку пай та повідомила, що покійна [PERSON] була тіткою її мами, вона власних дітей не мала, була одинока, заповіт вона писала ще в 1991 році і з того часу позивач проживала із нею та доглядала її до самої смерті. Представник відповідача - Кальницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області в судове засідання не з'явився, проте судом отримано заяву відповідача, згідно змісту якої, позовні вимоги відповідачем визнаються повністю, просили вирішити справу у відсутність представника сільської ради. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач проживала разом із [PERSON] до дня її смерті, про існування заповіту [PERSON] вона знала. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 6 п. 11 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч. 4 ст. 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин суд вважає, що наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача по справі - [PERSON], заслухавши покази свідка [PERSON], детально дослідивши докази в їх сукупності, а саме довідки виконавчого комітету Кальницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області за № 478 від 17.06.2013 року, [PERSON] та [PERSON] одна і та ж особа , яка до дня смерті проживала у [ADDRESS] і померла [INFO], приходить до висновку про те, що факт належності спадкодавцю [PERSON], наведеного вище заповіту та сертифікату на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Кальницьке» розміром 2,93 в умовних кадастрових гектарах - знайшов своє підтвердження. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку після смерті спадкодавця не заявив про свою відмову від неї. Оскільки на день смерті спадкодавця [PERSON] постійно проживала разом з [PERSON], доглядала її та фактично прийняла спадщину померлої, що підтверджується довідкою Кальницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області № 746 від 17.12.2013 року, вона вважається такою, що прийняла спадщину, Окрім того, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем і задовольнити змінені позовні вимоги позивача, оскільки вони, крім повного їх визнання відповідачем, підтверджуються поданими позивачем письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 07 вересня 1998 року (а.с. 4), копією заповіту [PERSON] від 10.08.1991 року, реєстровий № 11, відповідно до якого спадкодавець [PERSON] все майно заповіла [PERSON], заповіт не змінено і не скасовано, про що свідчить запис на заповіті секретаря сільської ради, посвідчений підписом та з відтиском печатки (копію в судовому засіданні звірено з оригіналом), (а.с. 5), копією сертифікату на право на земельну частку (пай), згідно якого [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Кальницьке», розміром 2,93 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.6), витягом відділу Держкомзему у Іллінецькому районі Вінницької області (а.с. 8), інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с. 7). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права, обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кількох фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до п. 3.5 Листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки; - визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; - одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абз. 2 п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). Враховуючи те, що спадкодавець [PERSON] не отримала державного акту на право власності на земельну частку (пай), а володіла вказаною спірною земельною ділянкою виключно на підставі сертифікату на право на земельну частку пай (а.с. 6), та фактично не володіла всім комплексом правомочностей власника, також враховуючи те, що позивач [PERSON], як спадкоємець може успадкувати виключно той обсяг прав, які належали спадкодавцю, враховуючи також те, що позивач являється єдиною спадкоємицею за заповітом, та не може у встановленому законом нотаріальному порядку оформити свої спадкові права на спірну земельну ділянку, спадкові права [PERSON] підлягають захисту в судовому порядку, шляхом визнання за нею відповідного права на земельну частку (пай). На підставі викладеного,

Outcome: approved