Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог, посилалася на те, що з 02.10.2010 року по грудень 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2013 року шлюб між сторонами було розірвано та рішення суду набрало законної сили 27.12.2013 року. Починаючи з листопада 2013 року позивач та відповідач припинили шлюбні стосунки та позивач разом з дитиною переїхала до своєї бабусі, де і мешкають на теперішній час. 12.08.2017 року позивач уклала шлюб з [PERSON] Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, з моменту припинення шлюбних відносин між сторонами він не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для її всебічного та гармонійного розвитку, також не приймає участі в утриманні дитини, забезпечення її лікування. Позивач будь-яких перешкод у спілкуванні з дитиною та її утриманні не створює відповідачеві, тому позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. 16.03.2018 року ухвалою Бабушкінского районного суду м. Дніпропетровська даний позов було залишено без руху та позивачеві було надано строк для усунення недоліків. 05.04.2018 року позивачем до канцелярії суду подано заяву про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 16.03.2018 року. 06.04.2018 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Відповідно до довідки, що міститься в матеріалах справи, на підставі наказу №55 від 11.06.2018 року дану справу передано для повторного автоматизованого розподілу. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2018 року зазначену цивільну справу розподілено на суддю Єлісєєву Т.Ю. Судове засідання по розгляду справи по суті було призначено на 08.11.2018 року о 13-00 год. 08.11.2018 року позивач надала суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився. На адресу відповідача направлено копію позову з додатками до нього, але конверт повернувся до суду з відміткою «за закінчення терміну зберігання». Однак в матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви відповідача, в якій він дає згоду на позбавлення його батьківських прав, що розцінюється судом як визнання позову. Представники Органу опіки та піклування Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради 26.06.2018 року надав до канцелярії суду заву, в якій просить розглянути справу без його участі. Надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.10.2010 року по 16.12.2013 року, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2013 року, яке набрало законної сили 27.12.2013 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 15.04.2011 року. 12.08.2017 року позивач уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] виданого Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 12.08.2017 року. Після укладення шлюбу позивач змінила прізвище на [PERSON]. В матеріалах справи міститься заява [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі за №3516, в якій він надає згоду на позбавлення його батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO]. Згідно висновку Соборної районної у м. Дніпрі ради як органу опіки та піклування від 25.06.2018 року №143/05-38, Соборна районна у м. Дніпрі рада вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON], [INFO]. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу 16 грудня 2013 року відповідач не вживає дій, спрямованих на виховання та утримання своєї доньки. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує її матеріально. Крім того, відповідач надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно доньки, що підтверджує факт небажання виконувати свої батьківські обов'язки відносно його дитини. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і з урахуванням якнайкращих інтересів дитини є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved