Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

Позивач звернулась з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначила, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тисменицького районного суду від 08.10.2010 року розірвано. У шлюбі у них [INFO] народилася дочка [PERSON], яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач вихованням дитини не цікавиться, не здійснює її утримання, внаслідок чого рішенням Івано-Франківстього міського суду від 25.10.2016 року вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання дочки в розмірі 1000грн. щомісячно до досягнення нею повноліття. Проте відповідач не виконує рішення суду, та жодним чином не бере участі у витратах на утримання дитини. Позивачу не відоме місце перебування відповідача на даний час. Для забезпечення дитини всім необхідним позивач змушена працювати за межами України на сезонних роботах в Республіці Польща, та Республіці Італія. Для нормального спілкування з дитиною та недопущення втрати батьківського зв'язку з нею, є необхідним перебування дитини разом з позивачем, особливо під час літніх канікул, в тому числі і під час перебування позивача за межами України. Крім цього для оздоровлення та профілактики захворювань необхідним є відвідування морського узбережжя з субтропічним кліматом, що є не можливим в Україні. Оскільки відповідач добровільної згоди на виїзд дитини за кордон не надає, тому просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дочки до Єгипту, Туреччини, держав Європейського Союзу та Шенгенської угоди в супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] 15.06.2017 року позивач уточнила позовні вимоги, а саме просила суд надати їй дозвіл на виїзд та оформлення документів для виїзду неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] за межі України до держав Європейського Союзу, Єгипту, Туреччини на строк 9 місяців без згоди та супроводу батька [PERSON] В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, уточнені позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі, покликаючись на викладені в заявах обставини, просив позов задовольнити, та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи думку представника позивача, яка викладена в його письмовій заяві, суд розглянув справу за його та відповідача відсутності та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, дослідивши які вважає наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08.10.2010р. розірвано (а.с.4). Від шлюбу у них [INFO] народилася дочка [PERSON], яка проживає з позивачем [PERSON] Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської обалсті від 25.10.2016 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено, вирішено стягувати з відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] в розмірі по 1000грн. щомісячно до досягнення нею повноліття (а.с.5-6). В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім'ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною статті 3 вищевказаного Закону передбачено, що Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України ( 57-95-п ) встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що відповідач не надав добровільної згоди позивачу на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] за кордон, місце проживання відповідача не відомо,що перешкоджає позивачу отримати згоду батька та порушує права дитини на вільне пересування. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відтак, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, діючи з метою якнайкращого забезпечення охоронюваних законом прав та інтересів неповнолітньої [PERSON], суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.

Outcome: approved