Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

\~\~\~\~ \~ Позивач звернулась до суду з позовом до Небелівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, третя особа- голова Небелівської сільської ради [PERSON], про скасування незаконного розпорядження про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона 02.12.2011 року була прийнята на посаду завідуючої дошкільним навчальним закладом «Сонечко» розпорядженням Небелівського сільського голови Новоархангельського району Кіровоградської області і 25.01.2016 року її було звільнено із займаної посади на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України. Внаслідок звернення до суду за захистом своїх трудових прав, рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12.08.2016 року її позовні вимоги були задоволені частково, її було поновлено на займаній посаді і фактично її було поновлено на посаді лише 13.02.2017 року, про що було видане відповідне розпорядження Небелівським сільським головою Новоархангельського району Кіровоградської області . 17.02.2017 року позивач написала заяву про надання їй основної щорічної відпустки за період 2015-2016 роки з 20 лютого 2017 року по 02 квітня 2017 року включно ( 42 календарні дні). З розпорядженням про надання відпустки вона була ознайомлена лише у день звільнення 07 березня 2017 року. Перебуваючи у відпустці, позивач отримала лист із Небелівської сільської ради від 16.02.2017 року із повідомленням про те, що в термін до 20 лютого 2017 року їй необхідно надати до сільської ради документи, які підтверджують наявність у неї педагогічної освіти не нижчого кваліфікаційного рівня «спеціаліст», копію паспорта та ідентифікаційного коду та трудову книжку. 04.03.2017 року позивач отримала ще один лист із Небелівської сільської ради від 02.03.2017 року, в якому йшлося про те, що згідно її заяви від 17.02.2017 року їй була надана відпустка терміном 15 календарних днів з 20.02.2017 року по 06.03.2017 року та пропоновано з'явитись 07 березня 2017 року о 09.00 годині до сільради та надати копію паспорту, копію ідентифікаційного коду, медичну довідку і документи, що підтверджують наявність у неї вищої освіти не нижчого кваліфікаційного рівня «спеціаліст». В разі ненадання вищевказаних документів, буде вирішуватись питання про припинення трудових відносин. 07 березня 2017 року позивач зявилась до Небелівської сільської ради та зареєструвала свій лист із зазначенням про грубі порушення сільським головою [PERSON] її трудових прав щодо ненадання щорічної відпустки терміном на 42 дні та просила пояснити причину надання відпустки лише терміном 15 календарних днів. Крім того, просила ознайомити її з розпорядженням про відпустку та надати відомість про нарахування відпускних, оскільки їй відповідачем невчасно виплачено відпускні та матеріальна допомога на оздоровлення. 07.03.2017 року в приміщенні Небелівської сільської ради під час розмови із сільським головою, остання запропонувала написати пояснення з приводу того, чому вона не принесла довідку про стан здоровя і відразу повідомила їй, що вона звільнена із займаної посади. Після того, як позивач попросила надати їй трудову книжку, сільський голова [PERSON] почала принижувати та ображати позивача нецензурною лайкою, принижувати честь і гідність. Після образливої розмови, сільський голова вручив позивачу трудову книжку, про отримання якої позивач зробила відмітку у відповідному журналі. Внаслідок постійних принижень, які почали відбуватись ще після першого звільнення, позивач відчула значне погіршення стану здоровя, постійно перебувала у депресивному стані. Тому, 07 березня 2017 року відразу після звільнення, позивач звернулась до Новоархангельської ЦРЛ та перебувала на амбулаторному лікуванні з 07.03.2017 року по 16.03.2017 року. Своє звільнення позивач вважає незаконним, тому що її було звільнено із займаної посади як таку, що не відповідає займаній посаді на підставі п.2 ст.40 КЗпПУ, оскільки її попередньо звільнили за таких же підстав і рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12.08.2016 року її було поновлено на займаній посаді та визнано незаконним розпорядження про звільнення. Крім того, в порушення вимог ст.116 КЗпПУ їй не були проведені належні їй виплати в день звільнення, лише 29.03.2017 року на її особисту банківську картку надійшли кошти. Оскільки перед поновленням на посаді 13.02.2017 року вона не працювала, заробітну плату не отримувала і тому додатковим рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 10.10.2016 року було встановлено середньомісячну заробітну плату в сумі 2392,075 грн, які вона просить стягнути з відповідача за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також вказаним рішенням була встановлена середньоденна заробітна плата в сумі 113 грн.90 коп., добуток в перерахунку на кількість робочих днів на день звернення до суду яких позивач також просить стягнути на її користь. Також позивач просить стягнути на її користь спричинену їй моральну шкоду в розмірі 30000 грн, завдану в результаті її незаконного звільнення та подальшого погіршення її здоровя, оскільки дії відповідача носять постійний та систематичний характер, оскільки її повторно звільнили із займаної посади незаконно. Крім того, незаконним звільненням відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй дитині на життя, мати засоби для забезпечення належного рівня життя своїй неповнолітній дитині. Ухвалою Новоархангельського районного суду від 20.10.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, залучено відділ освіти, молоді та спорту Новоархангельської райдержадміністрації Кіровоградської області та [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позові, просили їх задовольнити. Представник відповідача на призначену судом дату 16.11.2017 року не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, подав письмове заперечення проти позову, просив відмовити у позові. Після оголошеної судом перерви у розгляді справи на 17.11.2017 року представник відповідача надав до суду клопотання про відкладення розгляду справ на іншу дату в звязку з наданням додаткових доказів на виконання ухвали суду про відкриття провадження у справі, у задоволенні якого судом було відмовлено внаслідок необґрунтованості клопотання, оскільки представником подано до канцелярії суду додаткові пояснення та заперечення проти позову. Третя особа- голова Небелівської сільської ради [PERSON] та її представник заперечили проти позову, просили відмовити у його задоволенні. [PERSON] суду пояснила, що позивач не має вищої педагогічної освіти, на вказану посаду право призначення особи має лише відділ освіти райдержадміністрації і розпорядження про призначення на посаду позивача є незаконним. Позивач має 9 класів освіти, школу закінчила із двійками, із училища була відрахована.Ображає дітей, батьки вимагають справедливості і із департаменту освіти був лист щодо звільнення [PERSON] Представник третьої особи - відділу освіти, молоді та спорту Новоархангельської райдержадміністрації Кіровоградської області [PERSON] заперечила проти позову і пояснила, що на вказану посаду повинна бути призначена особа із вищою педагогічною освітою і додала, що на сьогоднішній день, в звязку з прийняттям Закону України «Про освіту» право прийняття на посаду керівника дошкільного навчального закладу надано його засновку, а саме в нашому випадку-сільській раді. Третя особа- [PERSON] також заперечила проти позовних вимог, пояснила, що вона в даний час працює на посаді завідуючої дошкільним навчальним закладом відповідно до розпорядження начальника відділу освіти, молоді та спорту Новоархангельської райдержадміністрації Кіровоградської області . Заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали справи в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні розпорядженням Небелівського сільського голови Новоархангельського району Кіровоградської області від 02 грудня 2011 року № 18 [PERSON] було прийнято на посаду завідуючої дошкільним навчальним закладом «Сонечко» з 02 грудня 2011 року (а.с.86). Розпорядженням Небелівського сільського голови Новоархангельського району Кіровоградської області від 25 січня 2016 року № 1 звільнено з 25 січня 2016 року [PERSON] завідуючу дошкільним навчальним закладом Небелівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області із займаної посади як таку, що не відповідає займаній посаді, на підставі пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с.87). Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12.08.2016 року [PERSON] було поновлено на посаді завідуючої Небелівського дошкільного навчального закладу. Розпорядженням Небелівського сільського голови Новоархангельського району Кіровоградської області від 13 лютого 2017 року № 2 [PERSON] було поновлено на посаді завідуючої дошкільним навчальним закладом Небелівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області. Розпорядженням Небелівського сільського голови Новоархангельського району Кіровоградської області від 07 березня 2017 року № 7 звільнено з 07 березня 2017 року [PERSON] завідуючу дошкільним навчальним закладом Небелівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області із займаної посади як таку, що не відповідає займаній посаді ( відсутність вищої педагогічної освіти не нижче освітнього кваліфікаційного рівня «спеціаліст»), на підставі пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України. Правомірність підстав прийняття позивача на вищезазначеній посаді, підстав поновлення її саме сільським головою Небелівської сільської ради Новоархангельського району, а також аналіз акту атестаційної експертизи освітньої діяльності Небелівського дошкільного навчального закладу Новоархангельського району Кіровоградської області від 08.05.2013 року встановлено рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12.08.2016 року, що в силу ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Також суд зауважує, що станом на час розгляду справи вступив у дію Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 року, яким врегульовано суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обовязків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти. Так, ст. 26 цього Закону встановлено, що керівник закладу освіти призначається засновником у порядку, визначеному законами та установчими документами, з числа претендентів, які вільно володіють державною мовою і мають вищу освіту. Статтею 1 цього Закону засновником закладу освіти - є орган державної влади від імені держави, відповідна рада від імені територіальної громади (громад), фізична та/або юридична особа, рішенням та за рахунок майна яких засновано заклад освіти або які в інший спосіб відповідно до законодавства набули прав і обовязків засновника. Частиною 3 ст. 66 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 року зазначено, що сільські, селищні ради відповідають за реалізацію державної політики у сфері освіти та забезпечення якості освіти на відповідній території, забезпечення доступності дошкільної та початкової освіти; мають право засновувати заклади освіти, реорганізовувати і ліквідовувати їх, забезпечують їх діяльність та розвиток. Тому посилання відповідача на неправомірність призначення позивача саме сільським головою та на ту обставину, що до повноважень сільського голови не входить призначення та звільнення керівників дошкільного навчального закладу, на даний час є неправомірним з врахуванням норм вищезазначеного Закону і крім того, у Статуті Небелівського дошкільного навчального закладу зазначено, що засновником дошкільного закладу є Небелівська сільська рада, що також в свою чергу відповідає нормам Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 року. Відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Основним аргументом звільнення позивача відповідачем у оскаржуваному розпорядженні зазначено - відсутність вищої педагогічної освіти не нижче освітнього кваліфікаційного рівня «спеціаліст», хоча законодавець у нормі права чітко зазначив невідповідності працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Законодавцем встановлено, що недостатня кваліфікація працівника може виражатись у відсутності у нього необхідних знань і навиків, що виключають можливість нормального виконання обовязків по конкретній посаді або роботі, і підтверджувались обєктивними даними про те, що працівник не виконує і не може виконувати тих функцій, що покладені на нього трудовим договором. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 9 від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів» у п.18 роз'яснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У пункті 21 постанови Пленум зазначив, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі. Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч.2 ст.40 КЗпП. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі. Даних про те, що Небелівський дошкільний навчальний заклад був атестований до суду не надано, а також не надано належних та допустимих доказів правомірності звільнення позивача саме за п.2 ст.40 КЗпП України. У звязку з чим розпорядженням Небелівського сільського голови Новоархангельського району Кіровоградської області від 07 березня 2017 року № 7 є незаконним і підлягає безумовному скасуванню з поновленням позивачки на посаді завідуючою дошкільним навчальним закладом. Статтею 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до 117 КЗпП України разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~ст. 117 КЗпП України\~відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. В п. 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~розяснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України. Відповідно до 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~«Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 9 від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів» у п.32 роз'яснив, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Позивач до попереднього поновлення на посаді не працювала, не отримувала заробітну плату, додатковим рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 10 жовтня 2016 року по цивільній cпpaвi №394/197/16-ц розмір середньоденного заробітку позивача було встановлено в сумі 113 грн. 90 коп. Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь тi caмi особи або особа, щодо якої встановлено цi обставини. Відповідно до постанови Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 22.06.2017 року, якою притягнуто до адміністративної відповідальності [PERSON] за порушення трудового законодавста на підставі ч. 1 ст.41 КУпАП і відповідно до вимог ч.4 ст.61 ЦПК України якої зазначено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, встановлено, що в порушення ч.1 ст. 117 КЗпП України [PERSON] не нарахований та відповідно не виплачений середній заробіток за час затримки у виплаті належних при звільненні коштів за період з 08.03.2017 року по 27.03.2017 року. Відповідачем належними та допустимими доказами не доведено, що у період із 08.03.2017 року по 27.03.2017 рокупозивачу був виплачений середній заробіток за час затримки у виплаті належних при звільненні коштів. Тому за період з 08.03.2017 року по 27.03.2017 рокукількість робочих днів згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу становить 13 днів і середній заробіток складає 1480 грн.70 коп. (113.90 х 13), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 08 березня 2017 року по день поновлення на посаді (день винесення даного рішення суду) в сумі 19932 грн.50 коп. (113.90 х 175 робочих днів у періоді), з утриманням з даної суми податків та інших обовязкових платежів. Щодо стягнення моральної шкоди із відповідача, суд виходить з наступного. Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров'я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 237-1 КЗпП України зазначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В постанові Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. \~ \~ \~ \~Розмір моральної шкоди заявленої\~ позивачем підлягає частковому задоволенню, оскільки при визначенні розміру моральної шкоди суд виходить зі ступеня вини заподіювача шкоди, характеру та обсягу заподіяних потерпілому моральних страждань, які виразились у погіршенні його стану здоров'я, часу вимушених змін у її житті, часу необхідного для відновлення її порушених трудових прав внаслідок незаконного звільнення, несвоєчасної невиплати сум при звільненні. Також судом враховано ту обставину, що відповідач ігноруючи вимоги чинного трудового законодавства, повторно, після винесення судового рішення про поновлення на посаді, незаконно звільнив позивача із займаної посади, цим самим позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та основного джерела доходу, спричинивши при цьому їй моральну шкоду, яку, з врахуванням вимог розумності та справедливості, суд визначає в сумі 5000 грн. Крім того, у своєму запереченні відповідач посилається на вимоги п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів», де зазначено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Доказів з цього приводу до суду не надав. Однак суд зауважує, що ці викладені у постанові Пленуму розяснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України № 3248-15 від 20.12.2005 року і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Дану правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-511 цс 16, що є обовязковим для застосування судом відповідно до ст.360-7 ЦПК України. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК кожна зі сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір в сумі 640 грн., а на користь держави судовий збір в сумі 2560 грн. за три вимоги немайнового характеру та вимоги майнового характеру, від сплати яких позивач звільнений при подачі позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial