Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про стягнення страхового відшкодування, в якому просила стягнути з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Україна» на користь позивача 50 000 грн. як не отриману страхову виплату, а з відповідача [PERSON] на користь позивача стягнути 41 709,67 грн., судові витрати покласти на відповідачів, мотивуючи вимоги тим, що 12.03.2016 року з вини водія [PERSON], яка керувала автомобілем [NUMBER], на перехресті вул. Антоновича та вул. Володимиро-Либідської в м. Києві сталася ДТП, де вона проїхала на забороняючий сигнал світлофора, в результаті чого здійснила зіткнення з автомобілем [NUMBER], що належить позивачу. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.04.2016 року [PERSON] визнано винною у вчиненні даного правопорушення та накладено штраф. Своїми протиправними діями [PERSON] завдала позивачу матеріальний збиток у сумі 91 709,67 грн. Відповідальність [PERSON] застрахована у ПрАТ «СК «Україна». Позивачем до страхової компанії був поданий необхідний пакет документів для отримання грошового відшкодування, однак на день звернення до суду ПрАТ «СК «Україна» страхове відшкодування не виплачено, тому позивач звернулась до суду з відповідними вимогами. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином (а.с.52), з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.51). Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надходило повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести заочний порядок розгляду справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником автомобіля [NUMBER], сірого кольору, 2012 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.24-25). Згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 28.04.2016 року (а.с.20), яка не оскаржувалась в апеляційному порядку та набрала законної сили, з вини відповідача [PERSON], яка керувала автомобілем [NUMBER], 12.03.2016 року на перехресті вул. Антоновича та вул. Володимиро-Либідської в м. Києві сталася ДТП, де вона поїхала на забороняючий сигнал світлофора, в результаті чого здійснила зіткнення з автомобілем [NUMBER], що призвело до пошкодження автомобіля позивача. Даною постановою, [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Внаслідок скоєної ДТП автомобіль [NUMBER], був технічно пошкоджений, та відповідно до висновку №ЕД-1-2-311/16 експертного авто товарознавчого дослідження від 30.03.2016 року вартість матеріального збитку, завданого позивачу, складає 91 709,67 грн. (а.с.8-19). Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як встановлено у судовому засіданні, між ПрАТ «Страхова компанія «Україна» та [PERSON] укладено поліс №АІ/5630552 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким застраховано автомобіль [NUMBER], за яким ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 100 000 грн., а за шкоду, заподіяну майну - 50 000 грн., розмір франшизи становить 0 грн., при цьому строк дії договору з 17.05.2015 року по 16.05.2016 року (а.с.43). 01.06.2016 року [PERSON] звернулась до ПрАТ «Страхова компанія «Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування шляхом направлення вказаної заяви з пакетом необхідних документів (а.с.26), проте страхове відшкодування виплачено не було. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки винність відповідача [PERSON] в нанесені матеріальної шкоди позивачу [PERSON] знайшла своє повне підтвердження у судовому засіданні і не викликає сумніву, а саме неправомірні дії відповідача призвели до зіткнення автомобілів, та те, що відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Україна», в якому був застрахований автомобіль відповідача [PERSON], не сплатило страхового відшкодування позивачу, тому позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування, матеріальної шкоди, завданої ДТП необхідно задовольнити в повному обсязі, стягнувши з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Україна» 50 000 грн. в рахунок стягнення страхового відшкодування, та з відповідача [PERSON] 41 709,67 грн. в рахунок стягнення матеріальної шкоди, завданої ДТП, на користь позивача. Згідно ст.88 ЦПК України оскільки позов задоволено, а позивачем при зверненні до суду було сплачено 917,10 грн. судового збору, тому суд вважає необхідним з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Україна» стягнути 500 грн. судового збору, що становить 54,52% задоволених вимог, із розрахунку 50 000 грн. * 100% : 91 709,67 грн. = 54,52%; 917,10 грн. (сплачений позивачем судовий збір) * 54,52% : 100% = 500 грн., а з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути 417,10 грн. судового збору, що становить 45,48% задоволених вимог, виходячи із розрахунку 100% - 54,52% = 45,48%; 917,10 грн. (сплачений позивачем судовий збір) * 45,48% : 100% = 417,10 грн. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 610, 979, 983, 1167 ЦК України та

Outcome: approved