Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2002 року вона є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О.В., зареєстрований в реєстрі за №7711 та квартира зареєстрована у КП «Харківське бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за [PERSON] та записана у реєстрову книгу за реєстровим №58046, 20.12.2002. Після придбання вказаної квартири в ній були зареєстровані позивач, [PERSON] відповідач, [PERSON] третя особа на стороні позивача. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.10.2007 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З 2007 року по 2013 рік відповідач в квартирі зі вказаною адресою не проживав, а з`являвся періодично, що встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2013 року, справа №2-643/625/13, провадження №22-ц/790/790/3965/2013р. Позивач в позові вказувала, що з моменту постановлення рішення Апеляційним судом Харківської області відповідач в спірній квартирі не мешкав, оплату комунальних платежів не здійснює, додаткових витрат на утримання квартири не несе, загальним станом квартири не цікавиться. У добровільному порядку зняття з реєстрації своє проживання за вказаною адресою не здійснює, оскільки з 2015 року фактично проживає та влаштовує своє особисте життя та працює на території Російської Федерації. Через реєстрацію відповідача у спірній квартирі позивач позбавлена можливості розпорядитися своїм майном на власний розсуд, та змушена сплачувати комунальні платежі за відповідача, також має складності із оформленням субсидій, тощо. Посилаючись на зазначене, позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.07.2021 було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Відповідач надав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, просив проводити судовий розгляд за його відсутності. Від третьої особи на стороні позивача надійшла заява та письмові пояснення про підтримання позову [PERSON] та з проханням проводити судовий розгляд за його відсутності. Вказав, що у позовній заяві в його анкетних даних допущено технічну помилку та замість вірного імені [PERSON] помилково зазначено [PERSON] . Про що також, 12.08.2021 подано заяву про виправлення технічної описки в позовній заяві, з проханням вважати ім`я третьої особи [PERSON] . Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2002 належить позивачу, [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст.317 та 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна. Згідно ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, інших осіб. З довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14.07.2021 та від 19.07.2021, вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані син позивача третя особа на стороні позивача - [PERSON] та відповідач [PERSON] . Як вбачається із змісту позовної заяви, з 2013 року відповідач не мешкає за місцем реєстрації; в утриманні майна фінансової чи іншої участі не приймає, не сплачував комунальні платежі. Фактична відсутність за місцем реєстрації відповідача перешкоджає позивачу як власнику на власний розсуд користуватись його власністю, в тому числі реалізовувати надані законом права, що в свою чергу призводить до додаткових витрат на оплату комунальних послуг. Відповідач не є членом сім`ї позивача і не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем і ведуть з нею спільне господарство. Крім того, з наданої письмової заяви відповідача вбачається, що він квартирою [ADDRESS] не цікавиться, участі у її утриманні з 2007 року не приймає та з 2015 року постійно мешкає м. Воронеж Російської Федерації. Частиною 1 ст.321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановленні строки, провадиться у судовому порядку. У відповідності до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Абзац третій п.34 Постанови Пленуму ВСУ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї з таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особою безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до\~вимог статті\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні»,\~зняття з\~реєстрації місця\~проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Приймаючи до уваги викладене, а також наявність у позивача непорушного права власності, наданого Конституцією України, порушення цього права з боку відповідача, який тривалий час постійно мешкає за іншою адресою на території Російської Федерації, шляхом не здійснення дій по зняттю з реєстраційного обліку у спірній квартирі, суд дійшов висновку про задоволення даного позову в частині поновлення порушеного права власності шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. На підставі ст. 141 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідача документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved