Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила усунути їй перешкоди у користуванні належним їй на праві спільної часткової власності будинком шляхом виселення [PERSON] з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить 37/200 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Інші 37/200 частини житлового будинку належать на праві власності [PERSON] , яка проживає у Херсонській області. Будинок в натурі між співвласниками не поділений. Відповідач [PERSON] є сином позивача. Між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки. Зазначила, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] . При цьому, [PERSON] без згоди позивача поселився в належному їй на праві спільної часткової власності зі [PERSON] будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні зазначеним будинком, а саме обмежує її у користування кухнею, ванною кімнатою, коридором, залякує та ображає позивача, яка є інвалідом І групи та потребує стороннього догляду. Вважає, що відповідач не має жодних правових підстав для проживання і користування будинком за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначив справу у судове засідання. Від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з заміною адвоката Турової Є.А. та тривалого призначення Правобережним центром безоплатної правової допомоги іншого представника. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що сторонами в справі надані пояснення та заперечення, підстави, визначені законом для відкладення розгляду справи та оголошення в ній перерви відсутні, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивача. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, просив врахувати надані ним докази та відмовити у задоволенні позову. Суд, врахувавши пояснення надані представником позивача у судовому засіданні 05.07.2019 року, заяву відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 37/200 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією технічного паспорту на садибний (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.03.2006 року. Інші 37/200 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належать [PERSON] , що підтверджується копією технічного паспорту на садибний (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] . Встановлено, що будинок в натурі між співвласниками не поділений. Жодних договорів або судових рішень про встановлення порядку користування житловим будинком не має. Звертаючись з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні позивачу належним їй на праві спільної часткової власності будинком по [ADDRESS] шляхом виселення свого сина - відповідача [PERSON] , позивач посилалась на те, що він без її згоди вселився в належний їй на праві спільної часткової власності зі [PERSON] будинок та чинить перешкоди позивачу у користуванні зазначеним будинком, а саме обмежує її у користуванні кухнею, ванною кімнатою, коридором, залякує та ображає позивача. Вважає, що відповідач не має жодних правових підстав для проживання і користування будинком за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим просила позов задовольнити. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. Згідно частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться і в частині 1 статті 405 ЦК України. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безвідплатне користування житлом до цих стосунків застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Згідно зі ч.4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користуватися займаним приміщенням. Підстави і порядок позбавлення членів сім`ї власника права користування житлами визначені в статті 157 ЖК України, якою встановлено, що члени сім`ї власника житлового будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу. Виселення здійснюється в судовому порядку без надання іншого житла. За змістом статті 116 ЖК України, виселення члена сім`ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Встановлено, що відповідач [PERSON] постійно проживає в спірному житловому будинку, як член сім`ї співвласника [PERSON] (син позивача) і за згодою іншого співвласника [PERSON] , порушення ним умов проживання у будинку і користування ним, передбачених статтею 116 ЖК України, судом не встановлено. Зазначене підтверджується рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.05.2017 року, яким встановлено, що фактично в будинку проживає лише подружжя [PERSON] та їх онуки по дочці [PERSON] та [PERSON] , 1979 р.н. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 5 цієї ж статті обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Крім того, в матеріалах справи міститься довіреність від імені [PERSON] , яка є співвласником будинку [ADDRESS] , від 19.10.2018 року, якою вона уповноважила [PERSON] та/або [PERSON] , зокрема, користуватися, проживати, управляти та експлуатувати належну їй частиною будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без права розпоряджання вищевказаною частиною будинку. Зазначене також підтверджується Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №37713307 від 19.10.2018 року. За таких обставин, суд вважає, що позивач не навела переконливих доводів в обґрунтування обставин, які б стали підставою для усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком шляхом виселення [PERSON] . Посилання позивача на те, що вона є співвласником будинку, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для виселення [PERSON] , який там правомірно проживає, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК України. Суд вважає, що виселення [PERSON] зі спірного будинку порушить його права, гарантовані ст.8 Конвенцією про захист прав людини і основних свобод та ст.47 Конституцією України. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підстав викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] .

Outcome: dismissed