Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про надання їй дозволу для виїзду за кордон, мотивуючи його тим, що вона є дочкою [PERSON] та [PERSON] (у зв`язку із одруженням, змінив прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] »). Після розірвання шлюбу батьків і до цього часу, вона проживає зі своєю мамою [PERSON] , сестрою та бабусею в смт Теофіполь. У зв`язку із закінченням загальноосвітньої школи, з метою належної реалізації свого права на освіту гарантованого Конституцією України, вона виявила намір продовжити навчання у вищому навчальному закладі, вивчила польську мову та з урахуванням курсу нашої держави спрямованого на Євроінтеграцію, обрала вищий навчальний заклад за кордоном, а саме Академію фінансів та бізнесу Вісла (Akademia Finansow і Biznesu Vistula), що знаходиться у м.Варшава, Республіка Польща. З`ясувавши порядок вступу до навчального закладу та відвідавши зазначений вище навчальний заклад у лютому 2019 року, вона дізналася, що незважаючи на наявність у громадян України права безвізового перетину кордону України, строк перебування на території Республіки Польща обмежується 90 днями, а тому особам, які мають намір проходити навчання на її території, необхідне отримання національної візи «D». З офіційного сайту посольства Республіки Польща, встановлено, що якщо заявник є неповнолітньою особою та подорожує сам або в супроводі одного з батьків, для отримання візи вимагається долучення оригіналу і ксерокопії письмової заяви - згоди другого з батьків або опікуна (оригінал і ксерокопія); свідоцтва про народження (оригінал і ксерокопія); ксерокопія внутрішніх паспортів батьків або опікуна, тощо. У випадку, коли отримання згоди є неможливим - необхідно подати документ, який пояснює причину відсутності згоди. З метою належного оформлення документів необхідних для вступу до навчального закладу, отримання відповідної студентської візи, а також вчинення правочинів із навчальним закладом та іншими юридичними особами на території Республіки Польща, вона звернулася до [PERSON] із листом у якому просила надати та надіслати їй нотаріально завірену заяву про дозвіл, як батька, на оформлення всіх необхідних документів пов`язаних із навчанням, у тому числі на відкриття візи, які необхідні їй для виїзду на навчання та його продовження на території Республіки Польща, підписання нею у Республіці Польща договору про надання освітніх послуг, угоди із банком, а також інших документів, пов`язаних з навчанням та проживанням на території Республіки Польща; на самостійні поїздки в Республіку Польща під час навчання без додаткового супроводу у період із 30.05.2019 року до досягнення нею повноліття (до16.04.2020 р). Однак [PERSON] їй відмовив у наданні згоди мотивуючи, що відповідно до вимог закону його згода не потрібна і запропонував встановити його батьківство методом ДНК-аналізу. Вважає, що її мати, [PERSON] , не вжила достатніх заходів для того, щоб захистити її інтерес та відстояти її право на навчання, не переконала батька надати вищезгаданий дозвіл, у тому числі не забезпечила оформлення спільної заяви від обох батьків щоб забезпечити їй можливість отримання візи з метою навчання. На підставі викладеного, просить надати їй дозвіл для виїзду на навчання та проживання на території Республіки Польща у період із 30.05.2019 року до 16.04.2020 року з метою отримання національної візи «D» Республіки Польща, а також на укладання правочинів щодо надання освітніх послуг та пов`язаних з навчанням і проживанням на території Республіки Польща. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, пояснив, що позивач хоче реалізувати своє право на вибір місця навчання, тому просить суд надати їй дозвіл на виїзд в Республіку Польща для навчання. Відповідач, [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що він не заперечує проти навчання позивача, але вважає, що їй не потрібний його дозвіл на виїзд за кордон, оскільки це не передбачено законодавством України, тому просить у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечила, пояснила, що відповідно до ст.29,313 ЦК України, особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Таким чином, чинне законодавство України не передбачає необхідності дозволу батьків на виїзд дитини, що досягла 16 років, з України. Крім того, позивач не надала суду доказів того, що вона дійсно має намір навчатися в Польщі та має необхідне для цього джерело доходів. Вважає позов безпідставним, просить відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] , про час та місце розгляду справи повідомлена вчасно, в суд не з?явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні просила позов задовольнити. Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, а також тим, що саме відповідач [PERSON] подав позов про оспорення його батьківства та виключення з актового запису про народження [PERSON] відомостей про його батьківство (ухвала Теофіпольського райсуду від 31.10.2019 про відкриття провадження у справі). Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу від 18.11.2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] . Позивач зверталася до [PERSON] , із листом у якому просила надати та надіслати їй нотаріально завірену заяву про дозвіл, як батька, на оформлення всіх необхідних документів пов`язаних із навчанням, у тому числі на відкриття візи, які необхідні їй для виїзду на навчання та його продовження на території Республіки Польща, підписання нею у Республіці Польща договору про надання освітніх послуг, угоди із банком, а також інших документів, пов`язаних з навчанням та проживанням на території Республіки Польща; на самостійні поїздки в Республіку Польща під час навчання без додаткового супроводу у період із 30.05.2019 року до досягнення нею повноліття (до16.04.2020 р), однак [PERSON] їй відмовив у наданні згоди мотивуючи, що відповідно до вимог закону його згода не потрібна і запропонував встановити його батьківство методом ДНК-аналізу, що підтверджується заявою від 09.02.2019 року, листом від 25.02.2019 та поясненнями сторін у судовому засіданні. У відповідності до п.7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Ст 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ст.33). Враховуючи, що позивач досягла 16 річного віку і виявила бажання навчатися у університеті Вістула за спеціальністю комп?ютерна інженерія, що підтверджується листом про умовне зарахування, суд вважає, що у позивача виникла необхідність виїхати закордон з метою реалізації права на навчання. Разом з тим, відповідно до інформації, яка є загальнодоступною та розміщена на сайті посольства та консульств республіки Польща в Україні та на сайтах візових центрів, залежно від того, до якого типу студентів відноситься особа, вона може перебувати на території Польщі короткостроково (90 днів ) без візи, у випадку більш тривалого навчання необхідно отримання «D» візи. Особи, які не досягли 18 віку для отримання вказаної візи мають додатково подати свідоцтво про народження дитини; документ-дозвіл на виїзд, підписаний обома батьками (або офіційними опікунами); оригінали так копії паспортів обох батьків (навіть якщо батьки розлучені + на момент подання документів має бути присутній один з них). Суд критично оцінює твердження представника відповідача, що відсутні підстави для надання дозволу на виїзд у зв?язку з тим, що позивач не надала суду доказу своєї платоспроможності, оскільки це не є предметом позову, до того ж суд зазначає, що доведення платоспроможності необхідне при отриманні вказаної вище «D» візи та має встановлюватися компетентними органами Республіки Польща ( вказане випливає з загальнодоступної інформації про отримання візи). Також суд вважає, що відповідач [PERSON] , як мати позивача, не виконала покладених на неї обов?язків щодо забезпечення її розвитку, оскільки участь батьків у вихованні дитини не зводиться лише до матеріального утримання, вона , як мати, має приймати всіх допустимих заходів. Для реалізації права дочки на вільний вибір місця навчання, крім випадків, коли це суперечить релігійним чи світоглядним поглядам батьків ( ст 2 Протоколу про захист прав людини та основоположних свобод). Не приклавши зусиль , необхідних для отримання від батька дозволу на виїзд за кордон, мати самоусунулася від вирішення цього питання, поклавши весь тягар на свою неповнолітню доньку. Таким чином, суд вважає, що саме тому [PERSON] , як і [PERSON] є належним відповідачем у справі. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим її інтересам та забезпечить її право на освіту. Враховуючи, що позивач 15.04.2020 року досягає віку 18 років, суд вважає необхідним надати їй право виїзду на навчання та проживання на території республіки Польща у період з 12.12.2019 року до 16.04.2020 року Щодо позовної вимоги про надання дозволу на укладання правочинів щодо надання освітніх послуг та пов`язаних з навчанням і проживанням на території Республіки Польща, суд вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Правочином, відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 32 ЦК України визначає, що фізична особа у віці від 14 до 18 років має неповну цивільну дієздатність та визначає які правочини неповнолітня особа має право вчиняти самостійно, а які за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Ч.4 цієї статті передбачає, що згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. ст.34, 35 ЦК України передбачені випадки досягнення повної цивільної дієздатності та надання повної цивільної дієздатності. Таким чином, чинне законодавство України не передбачає право суду надання позивачу дозволу на укладання правочинів щодо надання освітніх послуг та пов`язаних з навчанням і проживанням на території Республіки Польща. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial