Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Позивач звернулася до Ватутінського міського суду Черкаської області з цивільним позовом до відповідача за змістом якого просить поновити її на посаді викладача професійно-технічних дисциплін Державного навчального закладу «Багатопрофільний регіональний центр професійної освіти у Черкаській області» та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 8\~359 грн. Позивні вимоги мотивовані тим, що її незаконно звільнено 16.04.2018\~року з посади викладача професійно-технічних дисциплін Ватутінського відділення Державного навчального закладу «Багатопрофільний регіональний центр професійної освіти у Черкаській області» за прогул відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Також вказано, що 16.04.2018 року вона не була присутня у навчальному закладі, оскільки у неї не було уроків у цей день, а тому вважати прогулом таку відсутність протиправно. Керівником Державного навчального закладу «Багатопрофільний регіональний центр професійної освіти у Черкаській області» надано до суду відзив на позову у якому вказує на безпідставність заявлених позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні. Власну позицію мотивує тим, що позивач, яка мала неповне педагогічне навантаження, відповідно до додатку до правил внутрішнього трудового розпорядку, затвердженого 04.09.2017\~року, а також повторно 04.01.2018 року, незалежно від розкладу занять повинна була знаходитись на робочому місці з 08 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. Оскільки позивач 16.04.2018 року на роботу не зявилась комісійно складено акт про її відсутність на робочому місці. Питання щодо звільнення позивача з роботи 16.04.2018 року обговорено на загальних зборах трудового колективу та погоджено звільнити її з роботи у звязку з прогулом. Таким чином, його наказ від 16.04.2018 року № 65 про звільнення [PERSON] з роботи на підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України є законним. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, вказавши на незаконність її звільнення з підстав викладених у позовній заяві. Додатково вказала, що вказане звільнення зумовлене неприязними відносинами, які виникли у неї з керівником навчального закладу. Зазначила, що фактично засідання профспілкового комітету 16.04.2018 року щодо вирішення питання про надання згоди на її звільнення не проводилось, а протокол виготовлено самостійно посадовими особами навчального закладу, які зацікавлені у такому принизливому для неї звільненні. Повідомила суду, що за весь багаторічний час її роботи вона жодного разу не притягувалась до дисциплінарної відповідальності, а тому таке звільнення сприйняла дуже болісно, що спричинило значні душевні страждання, порушило її звичайний спосіб життя та змусило вживати додаткові зусилля для його відновлення, а також пояснювати стороннім особам ситуацію, що склалась. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав вказаних у відзиві. Додатково пояснила суду, що зі слів керівництва Державного навчального закладу «Багатопрофільний регіональний центр професійної освіти у Черкаській області» їй відомо, що [PERSON] неодноразово та упродовж тривалого періоду часу порушувала трудову дисципліну навчального закладу, оскільки була відсутня на робочому місці у визначений правилами внутрішнього трудового розпорядку час, на зауваження керівництва та колег не реагувала. Заходи дисциплінарного характеру у минулому до позивача у звязку з цим не вживались, оскільки думали, що її поведінка виправиться. Однак оскільки безпідставна відсутність [PERSON] у навчальному закладі у робочий час продовжувалась, 16.04.2018 року прийнято рішення про її звільнення за прогул, який вона допустила цього ж дня. Також вказала, що жодних доказів щодо заявленої суми моральних страждань позивач суду не надала, що свідчить про надуманість вказаної вимоги. Заслухавши пояснення учасників справи, які зявились у судові засідання, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази судом встановлено наступні обставини справи та законодавство, що їх регулює. Позивача [PERSON] 16.05.2017 року на підставі наказу від 15.05.2017 року № 83к прийнято на посаду викладача Державного навчального закладу «Багатопрофільний регіональний центр професійної освіти у Черкаській області» у порядку переведення з Державного навчального закладу «Ватутінський професійний ліцей», що підтверджується записом під порядковим номером № 22 у її трудовій книжці серії АЕ №\~157629. Наказом від 16.04.2018 року № 65 [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул вчинений 16.04.2018 року. Позивач мала неповне педагогічне навантаження у 2017-2018 навчальному році, що підтверджується наказом від 31.08.2017 року № 231 «Про неповне педагогічне навантаження працівників на 2017-2018 навчальний рік», а також заявою [PERSON] від 01.09.2017 року, та не заперечувалося учасниками справи. Відповідно до розкладу навчальних занять позивач [PERSON] мала проводити уроки щопятниці по 3 години на тиждень, у інші дні навчальних занять вона не мала. За змістом посадової інструкції викладача [PERSON], затвердженої директором Державного навчального закладу «Ватутінський професійний ліцей», вона призначається та звільняється з посади директором центру за поданням методиста, у своїй діяльності керується законами України «Про освіту», «Про ПТО», «Про охорону праці», «Про загальну середню освіту», Статутом навчального закладу, наказами директора навчального закладу тощо. Відповідно до змісту ст. 28 Закону України «Про професійно-технічну освіту» робочий час викладача, педагога професійного навчання, майстра виробничого навчання, інструктора виробничого навчання професійно-технічного навчального закладу визначається згідно з обсягом навчального навантаження та позаурочної навчально-методичної, організаційної та виховної роботи серед учнів, слухачів. Водночас положеннями ст. 142 КЗпП України передбачено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. Згідно змісту додатку до правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників та учнів Багатопрофільний регіональний центр професійної освіти у Черкаській області, який 04.09.2017 року та 04.01.2018 року схвалено головою трудового колективу та затверджено керівником вказаного навчального закладу, педагогічні працівники, які працюють на неповне педагогічне навантаження незалежно від розкладу занять повинні знаходитись на робочому місці з 8-00 до 12-00 години. Позивачем заперечувався факт ознайомлення з вказаним додатком, а представником відповідача вказано, що доказом такого ознайомлення є список працівників навчального закладу, які ознайомились з колективним договором та правилами трудового розпорядку, серед яких є й підпис [PERSON] Водночас суд критично оцінює заперечення позивач, оскільки нею не надано доказів, що підпис виконаний від її імені у даному списку, зроблено іншою особою. Вказаний додаток до правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників та учнів Багатопрофільний регіональний центр професійної освіти у Черкаській області у судовому порядку не оскаржувався, не дійсним не визнався, а тому суд вважає, що він підлягає до виконання працівниками на яких він поширюється, оскільки його зміст у такому вигляді погоджено головою трудового колективу. Факт відсутності на робочому місці 16.04.2018 року позивачем не заперечувалося, що свідчить про те, що вона дійсно 16.04.2018 року допустила прогул у розумінні абз. 2 п. 8.2.3 Правил внутрішнього трудового розпорядку, тобто була відсутня на роботі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин. Позивачем заперечувався факт проведення зборів трудового колективу 16.04.2018 року, оскільки у такий короткий проміжок часу не можливо було зібрати 65 працівників, у тому числі й з інших відділень вказаного навчального закладу, однак жодних доказів, у розумінні ст. 76 ЦПК України, що такі збори фактично не проводились нею не надано. Водночас суд критично оцінює витяг з протоколу загальних зборів трудового колективу Багатопрофільного регіонального центру професійної освіти у Черкаській області від 16.04.2018 року № 2 та вказаний протокол, з порядком денним обговорення питання щодо звільнення з роботи викладача [PERSON], оскільки їх зміст не в повній мірі відповідає одне одному. При цьому, представник відповідача такі невідповідності пояснила технічними описками та не могла надати переліку працівників, які були присутні на цих зборах. Положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тож вказаний протокол та витяг з нього не є достовірним доказом у розумінні ст. 79 ЦПК України, так як містить суперечності та не підтверджений іншими матеріалами справи чи пояснення осіб, які були присутні на 16.04.2018 року на зборах трудового колективу, які допитані судом як свідки. Крім того, за змістом абз. 1 п. 8.2.3 Правил внутрішнього\~трудового розпорядку передбачено, що звільнення як дисциплінарне стягнення, може бути застосоване до співробітника за прогул, за згодою трудового колективу, якщо до працівника раніше приймалися інші заходи дисциплінарного стягнення. Доказів вжиття до [PERSON] у минулому заходів дисциплінарного стягнення, а також фактів порушення нею у минулому правил внутрішнього трудового розпорядку, представником позивача не надано. За змістом положень абз. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Таким чином, враховуючи, що звільнення є найбільш суворим заходом дисциплінарного стягнення, суд вважає звільнення [PERSON] незаконним, оскільки воно здійснено не лише з порушенням вимог Правил трудового внутрішнього трудового розпорядку, додаток до якого й передбачав її обовязок знаходитись на робочому місці навіть за відсутності занять, а й без урахування того, що раніше [PERSON] до дисциплінарної відповідальності не притягувалася. З огляду на вказане, [PERSON] підлягає поновленню на посаді викладача професійно-технічних дисциплін Ватутінського відділення Державного навчального закладу «Багатопрофільний регіональний центр професійної освіти у Черкаській області». Відповідно до змісту ст. 232, ч. 3 ст. 235 ЦПК України при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Положеннями п.\~8\~Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати,\~затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №\~100, передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки про доходи від 18.09.2018 року № 471 середньоденна заробітна плата [PERSON] за лютий та березень 2018 року, останні два місяці роботи, становить 178,02 грн. Останнім днем роботи [PERSON] слід вважати день її звільнення, тобто 16.04.2018 року. Таким чином, кількість робочих днів за час вимушеного прогулу [PERSON] становить 111 день, у звязку з чим слід стягнути з Державного навчального закладу «Багатопрофільний регіональний центр професійної освіти у Черкаській області» на користь позивача середній середній заробіток за час вимушеного прогулу у період часу з 17.04.2018\~року по 26.09.2018 року у розмірі 19\~760,22 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п. 5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року №10-1389/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті\~3,\~4,\~11,\~31\~ЦПК України).\~Ураховуючи,\~що КЗпП\~України не\~містить будь-яких\~обмежень чи\~виключень для\~компенсації моральної\~шкоди у\~разі порушення\~трудових прав\~працівників,\~а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. Відповідно до\~правової позиції\~Верховного Суду\~України,\~викладеній у\~постанові від\~22.04.2012\~року по\~справі №\~6-23цс12,\~вказано,\~що КЗпП\~України не\~містить будь-яких\~обмежень чи\~виключень для\~компенсації моральної\~шкоди в\~разі порушення\~трудових прав\~працівників,\~а ст. 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.\~237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabalesand Balkandaliv. The\~United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині розміру стягнення моральної шкоди та стягує з відповідача на рахунок позивача 1\~000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, що зумовлена посяганням на її трудові права та інтереси, а також тяжкістю вимушених змін у її житті під час незаконного звільнення, вважаючи вказану суму справедливою. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, задовольняючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди частково, суд вважає за необхідне стягнути з Державного навчального закладу «Багатопрофільний регіональний центр професійної освіти у Черкаській області» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 704,8\~грн., сплачений нею відповідно до квитанції від 19.09.2018\~року №\~0.0.1138047615.1, оскільки це мінімальний розмір судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру. Одночасно відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд стягує з Державного навчального закладу «Багатопрофільний регіональний центр професійної освіти у Черкаській області» у дохід держави судовий збір у розмірі 704,8 грн. Відповідно до\~п.\~4\~ч.\~1\~ст.\~430\~ЦПК України\~суд допускає\~негайне виконання\~рішень у\~справах про\~поновлення на\~роботі незаконно\~звільненого працівника. На підставі викладеного,

Outcome: partial