Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

позивач звернулася до суду 20 березня 2017 року з позовними вимогами про стягнення аліментів вказавши, що з 19 січня 2007 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2015 року між ними розірваний. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] народження. Відповідач не надає їй матеріальної допомоги на утримання сина, угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто, тому вона просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття сина (а.с. 1). В судове засідання сторони не з'явилися. Позивач [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог (а.с.15). Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про перенесення судового засідання до м. Прилуки, де він проживає, оскільки він є інвалідом ІІ групи та йому проблематично та дуже важко пересуватися. Зазначив, що окрім спільної дитини з позивачкою він ще має доньку [INFO], на теперішній час проводиться робота щодо її удочеріння. Він ніде не працює, проживає з новою дружиною, донькою та має матір пенсійного віку (а.с.19). Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 19 січня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 2 - копія свідоцтва про шлюб), який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2015 року між ними розірвано (а.с. 3 - копія рішення суду). Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 4 - копія свідоцтва про народження). Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина 3 статті 181 СК України). Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Аналогічне роз'яснення надане в абзаці третьому пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 р. Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина 1 статті 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідачем не надано суду заперечень щодо заявленого позивачкою розміру аліментів (невизнання, визнання позову частково чи повністю) та доказів як знаходження на його утриманні інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, так і підтвердження його статусу інваліда ІІ групи. Направляти справу до суду за місцем проживання відповідача суд не знаходить підстав. Виходячи з рівності обов'язку батьків утримувати дитину, конституційного права особи на прожитковий мінімум, позивач наполягає на задоволенні вимог, відповідач заперечень та доказів на їх обґрунтування суду не надав, тому суд вважає, що є підстави для призначення аліментів в розмірі ? частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде відповідати інтересам обох батьків та дитини. Пунктом 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI встановлено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Згідно частини третьої статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Пунктом 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. Однак в зв'язку з тим, що відповідачем не надано доказів про наявність в нього групи інвалідності, з нього підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн. (мінімальний розмір), оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved