Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач звернулась до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок загальною площею 115,80кв.м., житловою площею 60,50кв.м., господарські будівлі та споруди розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, місто Мерефа, провулок Веселий (колишня назва Дибенко), будинок 2 (два), в порядку спадкування законом після смерті чоловіка - [PERSON]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно інформації наданої Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» право власності на житловий будинок за адресою: Харківська область, Харківський район, місто Мерефа, провулок Веселий (колишня назва Дибенко), будинок 2 (два), не зареєстровано. В період з 1973 по 1982 роки на земельній ділянці [PERSON] побудував житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 115,80кв.м., житловою площею 60,50кв.м. та господарські будівлі і споруди: вбиральню літ. «Б», сарай літ. «В», погріб літ. «Г», колодязь літ. «К», огорожі № 1-3. [PERSON] помер 22 жовтня 2015 року. Позивач, як спадкоємець першої черги у встановлений законом термін звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого чоловіка, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва на житловий будинок, скільки відсутні правовстановлюючі документи на імя спадкодавця, що спонукало останню звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, але представник позивача надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності та відсутністю позивача і позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.37). Представник відповідача [PERSON] міської ради Харківського району Харківської області в судове засідання не зявився, про час, день та місце слухання справи повідомлений належним чином рекомендованою кореспонденцією, але надав до суду заяву, згідно якої проти позовних вимог міська рада не заперечує та просить справу розглянути за відсутністю представника ради (а.с.38). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що право власності на житловий будинок за адресою: Харківська область, Харківський район, місто Мерефа, провулок Веселий (колишня назва Дибенко), будинок 2 (два), не зареєстровано, що підтверджується копією довідки наданої Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» вих. № 203 від 06.05.2016р. (а.с.18). Згідно копії Рішення Виконавчого Комітету Харківської районної ради депутатів трудящих Харківської області № 1469 від 02 листопада 1972 року [PERSON] відведена земельна ділянка 520,00кв.м. під будівництво індивідуального житлового будинку в м. Мерефа по провулку Дибенко (Веселий нова назва), 2, Харківського району Харківської області (а.с.13). На підставі Рішення Виконавчого Комітету Харківської районної ради депутатів трудящих Харківської області № 1469 від 02 листопада 1972 року [PERSON] архітектором Харківського району Харківської області 21.02.1973р. був наданий Дозвіл на проведення робіт по індивідуальному будівництву житлового будинку на земельній ділянці за адресою: м. Мерефа, провулок Дибенка (Веселий нова назва), 2 (а.с.14). На підставі Рішення Виконавчого Комітету Харківської районної ради депутатів трудящих Харківської області № 1469 від 02 листопада 1972 року між громадянином [PERSON] та Виконкомом Харківської районної ради депутатів трудящих Харківської області 05.03.1973р. був укладений Договір про відвід земельної ділянки та надання її у безстрокове користування для будівництва житлового будинку на правах особистої власності. Договір нотаріально завірений Державною нотаріальною конторою Харківського району 23.03.1973р., реєстр № 887 (а.с.15-17). Будинок проінвентаризовано та на нього виготовлено технічний паспорт за інвентаризаційним номером справи 6195 (а.с.8-12). Оскільки правовідносини виникли під час дії Цивільного Кодексу 1963 року, то згідно з п. 4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, необхідно застосовувати норми ЦК України 1963 року. Суд вважає, що [PERSON] при житті набув на спірний житловий будинок право власності за своє життя в порядку забудови. Цивільним кодексом України в редакції 1963 року момент виникнення права власності був передбачений тільки ст. 128 цього Кодексу, де зазначено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. В подальшому Законом України «Про власність» від 07.02.1991р., а саме ст. 12 були встановлені підстави виникнення права приватної власності, де зазначено, що праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності ... на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно вимог ст. 13 Закону України «Про власність» обєктами права приватної власності є жилі будинки... Відповідно до діючої на той час (до 13.12.1995р.) Інструкції про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах и селищах міського типу Української PCP, затвердженої замісником міністру комунального господарства УРСР 31.01.1966р., п. 6 ч. 2 - будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, якіадміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягали реєстрації. Крім того, з Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР від 31.10.1975р. вбачається, що підтвердженням належності будинку, інших відомостей, що необхідні для вчинення угод, в сільській місцевості є довідка виконкому відповідної ради народних депутатів, видана на підставі запису в Погосподарській книзі. Також, відповідно до листа Державного комітету із будівництва, архітектури і житлової політики України від 23.03.1999р. № 12/5-126 «Про оформлення права власності на обєкти нерухомості, на які відсутні акти введення в експлуатацію» вимоги про акти введення в експлуатацію розповсюджуються на обєкти нерухомості, які зведені після 05.08.1992р., тому в даному випадку акт введення в експлуатацію не є обовязковим. 22 жовтня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть останнього (а.с.22). Оскільки спірні правовідносини щодо спадкування після смерті спадкодавця виникли в 2015 році, то вони регулюються відповідно до норм Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, яке діяло на час їх виникнення. У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадку входять всі права та обов'язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадок виникає в день відкриття спадку відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] та [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 1965 року, що підтверджується копією Свідоцтва про одруження серії VII-УР № 336111 від 25.09.1965 р. (а.с.21), а тому є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] В установлений законом шестимісячний строк позивач звернулася з заявою про прийняття спадщини за законом, що підтверджується відповіддю Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 24.05.2017р. за № 1791/01.16, згідно якої у приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу заведена спадкова справа № 25/2016 після померлого 22 жовтня 2015 року [PERSON] (а.с.42, 43-44). Відповідно до листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/04-13 аркуш 20, по обєктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на мирні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом, оскільки спірний житловий будинок не являється самочинним майном, а позивачем були виконані всі вимоги закону щодо прийняття спадщини. Судові витрати у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд залишає за рахунок Позивача.

Outcome: approved