Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом,відповідно до якого зазначила,що наказом Національного університету ДПС України № 92-к від 1 квітня 2014 року її було призначено на посаду першого проректора НУ ДПС України та укладено контракт з науково-педагогічним працівником строком на два роки до 31 серпня 2016 року. В період із 2 квітня 2014 року по 30 грудня 2014 року вона виконувала обовязки ректора Національного університету ДПС України, Наказом Національного університету ДПС України № 438-к від 18 серпня 2015 року її 26 серпня 2015 року звільнено із займаної посади першого проректора на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ у звязку із скороченням штату працівників. Позивач вважає, що її звільнення проведене відповідачем із грубим порушенням вимог трудового законодавства та моїх прав, яке полягає у наступному. Згідно положень ст.43 КЗпПУ розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в тому числі з підстав п. 1 ст.40 цього Кодексу, може бути проведене лише за попередньою згодою профспілкового органу. Профспілкова організація Національного університету розглянула звернення адміністрації університету та відмовила у дачі згоди на її звільнення з огляду на порушення адміністрацією вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гаранті діяльності» та моїх трудових прав. При цьому профспілка виходила з того, що їй не було запропоновано іншої роботи, яка б відповідала її стажу та кваліфікації і що вона користується переважним правом. Зокрема їй не запропонували посади проректорів, які були вільними, а запропонували лише 0,5 ставки професора кафедри фінансового права, яка не була вакантною. Незважаючи на відсутність згоди профспілки на її звільнення, яка викладена мотивовано на кількох аркушах, відповідач видав наказ про звільнення, чим порушив вимоги трудового законодавства та її права. 30 квітня 2015 року адміністрацією її було попереджено про скорочення займаної нею посади першого проректора та наступне звільнення. При цьому всупереч вищевказаним вимогам КЗпПУ відповідач не запропонував їй відповідно до її кваліфікації і стажу роботи одну із двох посад проректора Національного університету, які були вакантними на час попередження про її звільнення. Натомість їй було запропоновано 0,5 ставки професора кафедри фінансового права, яка не була вільною, бо вона займала її за сумісництвом до закінчення навчального року. Крім того, на дану посаду не було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад, як це передбачає чинне законодавство, а отже запропонована їй посада не була вільною. За таких обставин, відповідачем не було дотримано вимоги КЗпПУ щодо пропозиції їй іншої роботи відповідно до кваліфікації і стажу. Крім того 30 квітня 2015 року адміністрацією її було попереджено про наступне звільнення із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпПУ . Проте, через два місяці після попередження, тобто 30 червня 2015 року, її не звільнили і вона продовжила працювати ще два місяці, що у свою чергу свідчить про продовження дії договору на невизначений строк. У такому випадку, якщо відповідач мав намір звільнити її у звязку із скороченням штату, то він мав дотриматися передбаченої законом процедури і повторно попередити її про наступне звільнення за два місяці, запропонувати вакантну посаду, чого не зробив, порушивши закон і її трудові права. Крім того, згідно з п.4.4.1 чинного Статуту Національного університету державної податкової служби України проректори призначаються та звільняються з посади ректором за погодженням з Державною фіскальною службою України, тобто з органом управління навчальним закладом, яким на момент звільнення було Міністерство освіти і науки України. Всупереч нормам Статуту Університету під час її звільнення не було отримано згоди Державної фіскальної служби України, Міністерства освіти і науки України. Крім того, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпПУ із відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач просить поновити її на посаді першого проректора Національного університету державної податкової служби України. Стягнути із Національного університету державної податкової служби України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали,просили у позові відмовити посилаючись на ті обставини,що позивач по справі була звільнена у зв»язку із скороченням штату відповідно до вимог чинного законодавства.Позивачу було запропоновано іншу посаду,від якої вона відмовилась.Щодо тих обставин,що профспілковий комітет не надав свою згоду на звільнення позивача,то вважають,що суд повинен даній відмові надати відповідну оцінку.На даний час посада на яку позивач просить її поновити ,скорочена.Іншої вільної посади немає. Суд,заслухавши пояснення учасників процесу,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що підлягає до задоволення. Відповідно до ст.3 ЦПК України «Кожна особа має право у порядку,встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У випадках,встановлених законом,до суду можуть звертатися органи та особи,яким надано право захищати права,свободи та інтереси інших осіб,або державні чи суспільні інтереси». Відповідно до ст..11 ч 1 ЦПК України «Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі». Відповідно до ст.. 60 ЦПК України «Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених ст.. 61 цього Кодексу». Відповідно до ст.. 61 ч 3 ЦПК України «Обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини». У судовому засіданні було встановлено,що наказом Національного університету ДПС України № 92-к від 1 квітня 2014 року позивача було призначено на посаду першого проректора НУ ДПС України та укладено контракт з науково-педагогічним працівником строком на два роки до 31 серпня 2016 року. В період із 2 квітня 2014 року по 30 грудня 2014 року вона виконувала обовязки ректора Національного університету ДПС України, Наказом Національного університету ДПС України № 438-к від 18 серпня 2015 року її 26 серпня 2015 року звільнено із займаної посади першого проректора на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ у звязку із скороченням штату працівників. Вказані обставини стверджуються копіями наказів про призначення № 92-к від 1 квітня 2014 року, про звільнення № 438-к від 18 серпня 2015 року, контрактом та витягом із трудової книжки . Суд вважає, що звільнення позивача проведене відповідачем із порушенням вимог трудового законодавства та прав позивача. Відповідно до ст.. 40 п 1 КЗпП України «Трудовий договір,укладений на невизначений строк,а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках :п 1 зміни в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації,реорганізації,банкрутства або перепрофілювання підприємства,установи,організації,скорочення чисельності або штату працівників». Відповідно до ст.43 КЗпПУ розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в тому числі з підстав п. 1 ст.40 цього Кодексу, може бути проведене лише за попередньою згодою профспілкового органу. У судовому засіданні було встановлено,що позивач по справі [PERSON]А була членом Первинної профспілкової організації Національного університету до моменту її звільнення,що стверджується довідкою №56 від 08.10.2015р. Також,у судовому засіданні було встановлено,що профспілкова організація Національного університету розглянула звернення адміністрації університету та своїм рішенням на засіданні від 18.05.2015р відмовила у дачі згоди на звільнення позивача з огляду на порушення адміністрацією вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гаранті діяльності» та трудових прав позивача, що стверджується листом профспілки № 24 від 19 червня 2015 року (а.с.17-19). При цьому,як вбачається із листа, профспілка виходила з того, що позивачу не було запропоновано іншої роботи, яка б відповідала її стажу та кваліфікації і що позивач користується переважним правом. Відповідно до розяснень, викладених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «про практику розгляду судами трудових спорів» відмова профспілкового органу у згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Заперечуючи проти позову,відповідач посилався на ті обставини,що суд при вирішенні спору по суті, має надати правову оцінку відмові профспілковій організації у наданні згоди на звільнення позивача із займаної посади та не врахувати дану відмову,поскільки вона суперечить чинному законодавству.Крім того,представники зазначили,що відповідач повторно звернувся до профспілкової організації з питання надання згоди на звільнення позивача із займаної посади. Дані заперечення суд вважає безпідставними.Дану відмову профспілкової організації Національного університету у дачі згоди на звільнення позивача із займаної посади суд приймає до уваги при вирішенні спору по суті,поскільки дана відмова мотивована,обґрунтована,прийнята з метою недопущення вимог чинного трудового законодавства та з метою недопущення порушення трудових прав позивача.З приводу посилань відповідача на повторне звернення до профспілки з питання дачі згоди на звільнення позивача із займаної посади,то як вбачається із листа №34 від 13.07.2015р за підписом голови профкому,профком 10.07.2015р ухвалив не проводити повторний розгляд подання про надання згоди на розірвання трудового договору з [PERSON]А,поскільки 18.05.2015р профком уже розглянув подання щодо надання згоди на розірвання трудового договору із [PERSON]А,а повторний розгляд подання без зміни обставин звільнення працівника не передбачений трудовим законодавством. Крім того,відповідно до ч.2 ст.40 КЗпПУ звільнення з підстав, зазначених у п.1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст.42 КЗпПУ при скороченні чисельності чи штату працівників переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно ст.49 КЗпПУ при вивільненні працівників у випадку змін в організації праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. У судовому засіданні було встановлено,що 30 квітня 2015 року адміністрацією позивача було попереджено про скорочення займаної посади першого проректора та наступне звільнення. Суд вважає,що відповідачем було порушено права позивача щодо переважного права залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією, передбачені ст. 42 та ст. 49-2 КЗпПУ. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6- 40цс15 від 1 квітня 2015 року: «Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на ньому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49і КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення». Як вбачається з п.1 наказу №210 від 29.04.2015 р. «Про попередження працівників щодо наступного звільнення» (а. с. 13) підлягали попередженню про наступне звільнення працівники згідно додатку №1, з одночасною пропозицією переведення за їх згодою на вакантні посади . Серед переліку посад, які підлягали скороченню згідно додатку №1 до наказу №210 від 29.04.2015 р. ( а.с.14) була посада позивача -першого проректора, [PERSON], , а також посади: першого проректора-проректор з наукової роботи,., проректора з навчально-виховної роботи.., та проректора з адміністративно-господарської діяльності. Вказані вище посади були визначені Штатним розписом на 2014 рік та діяли з 01.09.2014 р. ( а. с. 72) до з 01.05.2015 р., а саме до початку дії нового штатного розпису на 2015 рік ( а. с. 73) Як вбачається із нового штатного розпису, що почав діяти з 01.05.2015 р. та який був наданий відповідачем у судовому засіданні, були фактично збережені посади усіх проректорів ,окрім посади першого проректора, яку займав позивач. Також,у судовому засіданні було встановлено,що вакантною була посада проректора з навчальної та виховної роботи,яка у передбаченому законом порядку не була запропонована позивачу по справі. Згідно штатного розпису визначено кваліфікаційні вимоги до особи, що мала бути призначеною на дану посаду - це доктор наук, професор. У судовому засіданні було встановлено,що ,відповідач з 05.05.2015 поклав виконання обовязків проректора з навчальної та виховної роботи на [PERSON], яка є кандидатом наук, доцентом .При цьому ,відповідачем не було враховано переважне право позивача по справі [PERSON], яка є доктором наук, , заслуженим діячем науки і техніки України, має стаж науково-педагогічної діяльності з 1993 року, займала посаду першого проректора та девять місяців виконувала обовязки ректора Національного університету ДПС України,що стверджується наданими до суду копіями диплому,атестату,особовим листком. Таким чином, відповідач за наявності вакантної посади проректора навчально-виховної роботи (до 01.05.2015 р.), вакантної посади проректора навчальної та виховної роботи (з 01.05.2015 р.) в порушення вимог законодавства не запропонував позивачу зайняти вказану посаду. У судовому засіданні було встановлено,що відповідачем по справі було запропоновано позивачу переведення на посаду професора кафедри фінансового права з 0,5 ставки (а. с. 16).Однак дана пропозиція не відповідає вимогам законодавства, оскільки робота з встановленням 0,5 ставки не є постійною роботою. За таких обставин, відповідачем не було дотримано вимоги КЗпПУ щодо пропозиції позивачу іншої роботи відповідно до кваліфікації і стажу. Необхідно також звернути увагу і на ті обставини,що згідно ч.1 ст.49-2 КЗпПУ про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ч.1 ст.391 КЗпПУ якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. 30 квітня 2015 року відповідачем було попереджено позивача про наступне звільнення із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпПУ через два місяці з моменту ознайомлення з даним попередженням. Однак ,у судовому засіданні було встановлено,що через два місяці після попередження, тобто 30 червня 2015 року, позивач не була звільнена із займаної посади та продовжувала працювати ще два місяці, що свідчить про продовження дії договору на невизначений строк. Також,суд вважає,що при звільненні позивача із займаної посади,відповідачем по справі було порушено вимоги п.4.4.1 чинного Статуту Національного університету державної податкової служби України ,відповідно до якого проректори призначаються та звільняються з посади ректором за погодженням з Державною фіскальною службою України, тобто з органом управління навчальним закладом, яким на момент звільнення було Міністерство освіти і науки України.Відповідачем не було надано доказів наявності вказаного погодження при звільненні позивача. Враховуючи викладені обставини,суд вважає,що при звільненні позивача із посади першого проректора Національного університету державної податкової служби України відповідачем по справі було порушено вимоги Кодексу законів про працю України, Статут Національного університету державної податкової служби України у зв»язку з чим позивач підлягає поновленню на посаді першого проректора Національного університету державної податкової служби України з моменту її звільнення. Тому суд задовольняє позовні вимоги позивача та поновлює її на роботі на посаді першого проректора Національного університету державної податкової служби України з 26.08.2015р. Крім того, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпПУ із відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 26.08.2015р по день винесення рішення по справі,а саме по 15.10.2015р.Враховуючи розмір заробітної плати позивача за останні шість місяців згідно поданої позивачем до суду довідки №771 від 02.07.2015р,проти якої не заперечували представники відповідача у судовому засіданні,суд стягує із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.08.2015р по день винесення рішення суду, а саме по 15.10.2015р у суммі 28 824гр70 коп. Відповідно до ст..367 ч 1 п.п. 2,4 ЦПК України «Суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати,але не більше ніж за один місяць,поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника». Враховуючи вимоги ст..367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у частині поновлення [PERSON] на роботі та в частині стягнення з Національного університету державної податкової служби України на користь [PERSON] середнього заробітку за один місяць в суммі 17294 гр80 коп. Крім того,суд стягує із відповідача на користь держави судовий збір 288 гр 25 коп. На підставі ст.39-1, 40 ч 2 ,42,49-2,232,235 КЗпП України,

Outcome: approved