Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача про захист прав споживачів, визнання дій Банку протиправними, зобов'язання повернути грошові кошти, стягнення моральної шкоди, застосування строків позовної давності до стягнення заборгованості по кредитному договору та стягнення судових витрат, посилаючись на те, що 26.07.2006 року вона уклала з Херсонською обласною дирекцією Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», на даний час Базове відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір № 010/23/1206, предметом якого було надання кредитної лінії в сумі 4000,00 грн., яка обліковується на картковому рахунку, зі сплатою відсотків у розмірі 24% та строком погашення до 26.07.2008 року. Як вказує позивач, вона протягом 2006-2008 років користувалась кредитною карткою, з її зарплатної картки списувались кошти на погашення заборгованості. У травні 2008 року вона внесла 1000 грн. на кредитну картку та працівник відділення банку повідомила її, що заборгованість повністю погашена. У вересні 2010 року вона звільнилась з роботи та її зарплатний рахунок [NUMBER] було закрито. У січні 2014 року вона відновилась на роботі та їй було відкрито новий картковий рахунок по заробітній платі [NUMBER]. Як зазначає позивач, у період з 2008 по 2014 роки вона не отримувала з банку жодного листа про заборгованість по кредитній картці. Крім того, до 2010 року банк списував з її зарплатної картки грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, однак не повідомляв їй про це. Без письмового попередження у липні 2014 року з її нового зарплатного рахунку [NUMBER] банком було списано 1089,63 грн., з серпня по грудень 2014 року, а також у січні та лютому 2015 року на загальну суму 1407,72 грн. Позивач вважає дії банку протиправними та такими, що порушують її права. Розпорядження про списання грошових коштів з її зарплатного рахунку [NUMBER] на погашення кредитної заборгованості вона відповідачу не надавала, судового рішення про стягнення з неї вказаного боргу у банку не існує, а тому позивач вважає, що відповідач перевищив свої повноваження, чим завдав їй матеріальних та моральних збитків. Позивач оцінює розмір завданої їй моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., мотивуючи її тим, що на період безпідставного зняття грошових коштів з її карткового рахунку по заробітній платі, вона вийшла із лікарняного, але продовжувала лікуватись амбулаторно, їй потрібні були кошти на лікування, на оплату квартири, в зв'язку з чим вона змушена була терміново позичати кошти. На підставі вказаного, позивач просить визнати протиправними дії відповідача по списанню з її рахунку 1407,72 грн.; зобов'язати відповідача повернути їй безпідставно списані кошти у сумі 1407,72 грн.; застосувати строк позовної давності до стягнення заборгованості по кредитному договору №010/23/1206 від 26.07.2006 року; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у сумі 5000,00 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судовому засіданні уточнюючи розмір позовних вимог станом на 28.05.2015 р., просила стягнути з відповідача на її користь безпідставно списані кошти у сумі 1495,34 грн., інші вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, просив відмовити в задоволенні позовної заяви, виклавши свою позицію у письмових запереченнях, згідно яких позичальник [PERSON], уклавши 26.07.2006 року кредитний договір№010/23/1206, уповноважила банк списувати з рахунку [NUMBER] кошти в розмірі 1/10 від суми кредиту, що обліковується на картковому рахунку в рахунок оплати чергових платежів за кредитним договором. 26.05.2008 року в рахунок погашення заборгованості за кредитом позивач дійсно внесла 1000,00 грн., однак повного погашення заборгованості не відбулося, оскільки залишилися невиконаними зобов'язання позивача перед банком на суму 893,06 грн. За період з 02.06.2008 року по 30.08.2010 року Банк здійснював чергові списання грошових коштів з зарплатного карткового рахунку [PERSON] в рахунок погашення існуючої заборгованості позичальника перед Банком. У подальшому, за період з 25.09.2010 року по 25.07.2014 року жодних списань грошових коштів банком з рахунку позивача не здійснювалось, оскільки зарплатний проект [NUMBER] було закрито у зв'язку із звільненням позивача з роботи. 13.01.2014 року [PERSON] у зв'язку із працевлаштуванням, відкрила зарплатний рахунок та підписала з банком угоду (договір банківського обслуговування) №PD-167790, за п.9 якої надала право банку здійснювати договірне списання грошових коштів з рахунків клієнта банку в будь-яких валютах, реквізити яких банк визначає самостійно, в сумах необхідних для виконання грошових зобов'язань. Після відкриття нового зарплатного рахунку [NUMBER] та підписання між [PERSON] та Банком угоди(договір банківського обслуговування) банк у липні місяці 2014р. здійснив списання заборгованості, що утворилася за [PERSON] станом на 30.07.2014 року за раніше укладеним кредитним договором від 26.07.2006 року у розмірі 1089,63 грн. та кожного місяця здійснює такі списання за графіком встановленим самим Банком. З огляду на укладені договори, банк мав право списувати наявну заборгованість по кредитному договору на підставі договірного списання. Вимогу про стягнення моральної шкоди вважав такою, що не ґрунтується на вимогах закону. Щодо вимоги про застосування строків позовної давності, зазначав, що умовами кредитного договору встановлено його дію до повного виконання зобов'язань за ним, крім того договором передбачено пролонгація його дії за умови відсутності заяв від сторін про його припинення, з огляду на це, вважав вимоги позивача безпідставними. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд встановив, що між сторонами 26.07.2006 року був укладений кредитний договір №010/23/1206, за умовами якого [PERSON] отримала від (акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль») ПАТ «Райффайзен банк Аваль» кредитні кошти в сумі 4000,00 грн., які обліковувались на картковому рахунку, зі сплатою відсотків у розмірі 24% та строком погашення до 26.07.2008 року. Відповідно до пункту 5.2 договору, для виконання п.5.1 цього Договору (позичальник зобов'язався до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отриманого кредиту, сплачувати 1/10 від залишку заборгованості на картковому рахунку до повного погашення заборгованості за кредитом), позичальник уповноважує кредитора списувати з рахунку [NUMBER], відкритого позичальнику відповідно до чинного законодавства кошти в розмірі 1/10 від суми кредиту, що обліковується на картковому рахунку вказаному в п.1. цього Договору. Для цього позичальник зобов'язався забезпечити наявність необхідної суми коштів на вказаному рахунку. Кредитний договір між Банком та [PERSON] укладався під час оформлення останньою зарплатної картки, на час такого оформлення за умовами банку кредитна картка надавалась клієнтам в обов'язковому порядку до зарплатної картки, та оформлення останньої було неможливим без оформлення кредитної. На час розгляду справи вказаний договір №010/23/1206 від 26.07.2006 року та його умови є чинними в силу п.3.2, 3.3,3.4., сторонами не оскаржувався та дію його у до судовому або судовому порядку не припинено. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами ( договором) між клієнтом та банком. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства , статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» . Як передбачає ст.. 1055 ЦК кредитний договір укладається в письмовій формі. Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним (ч. 2 ст. 1055 ЦК). Згідно ст.. 654 ЦК України, зміна договору вчинюється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором та будь-яким нормативно-правовим актом інша форма зміни договору не передбачається. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається, таким що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. При цьому, дана норма закону носить імперативний характер і не робить виключень до порядку зміни умов договору в односторонньому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Таким чином, аналізуючи вказані норми закону та враховуючи відсутність додаткової угоди з дотриманням належної форми її укладання, письмової згоди позичальника про прийняття ним зміни рахунку з якого банк має намір здійснювати списання грошових коштів та збільшення розміру суми, що належить списати, відсутність відомостей про повідомлення позичальника у встановленні строки відповідно до закону про зміну істотних умов договору, необхідно трактувати як недодержання стороною вимог ч. 4 ст. 208, ст.. 1055 ЦК України. Однак, як вбачається з пояснень позивача, що не спростовується та визнається представником відповідача, та підтверджується матеріалами справи, починаючи з липня 2014 року списання грошових коштів, в рахунок погашення заборгованості що виникла за кредитним договором №010/23/1206 від 26.07.2006 року відбувається з карткового рахунку [NUMBER], а не з карткового рахунку [NUMBER], як то передбачено п. 5.1. кредитного договору. Крім того, списання відбулося у сумах, що перевищують визначений та погоджений сторонами розмір можливого бездоговірного списання, без обґрунтування таких дій з боку банку. Крім того, суд вважає, що списання грошових коштів з відмінного карткового рахунку ніж той який вказаний у кредитному договорі, та у іншій сумі ніж обумовлена договором, є зміною істотних умов договору та вимагає укладання додаткової угоди до основного договору, про існування якого представник відповідача не вказав, з чого суд робить висновок про відсутність такої додаткової угоди. Відповідно до ст. 1071 ЦК України , банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Таким чином, суд вважає, що доводи позивача про безпідставне списання банком з її карткового рахунку [NUMBER] грошових коштів заслуговують на увагу, оскільки таке списання не відповідає умовам договорів, укладених між позивачем та відповідачем, оскільки у кредитному договорі угодою сторін визначено картку(рахунок) клієнта для списання заборгованості саме-[NUMBER], а інших розпоряджень про списання коштів з зарплатного рахунку [NUMBER] на погашення кредитної заборгованості за договором №010/23/1206 від 26.07.2006 року позивач відповідачу не надавала. За умовами п. 9 Угоди №PD-167790, укладеної 13.01.2014 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], на який відповідач посилається в обґрунтування своєї позиції, остання надала право банку здійснювати договірне списання грошових коштів з рахунків клієнта банку в будь-яких валютах, реквізити яких банк визначає самостійно, в сумах необхідних для виконання грошових зобов'язань [PERSON] перед банком, у тому числі для сплати пеней, штрафів та відшкодування збитків, а також у випадках та у сумах, необхідних для виконання банком вимог FATCA стосовно клієнта. Договірне списання здійснюється банком відповідно до правил на підставі меморіального ордеру до повного погашення заборгованості [PERSON] перед банком або повного утримання банком сум на виконання вимог FATCA. Банк є отримувачем коштів по Договірному списанню та спрямовує їх відповідно до мети Договірного списання. Однак, вказані обставини не дають суду підстави вважати, що вищевказаною угодою банку було надано право списувати заборгованість [PERSON] саме з рахунку [NUMBER] та за умовами кредитного договору №010/23/1206 від 26.07.2006 року. З викладених представником відповідача обставин у судовому засіданні, встановлено, що банк протягом часу з серпня 2010 року по липень 2014 року до суду з позовом про стягнення заборгованості за споживчим кредитом з [PERSON] не звертався та суд не виносив відповідного рішення. Тож за встановлених обставин, банк не мав права списувати з карткового рахунку [NUMBER] борг, за кредитним договором, який укладався на картковий рахунок [NUMBER], за відсутності відповідного рішення суду, домовленості сторін або розпорядження клієнта, а тому його дії є такими, що не відповідають умовам договорів, укладених між сторонами, та нормам чинного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи(потерпілого) без достатньої правової підстави(безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Враховуючи викладене, суд на основі з'ясованих та встановлених обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання дій відповідача неправомірними та зобов'язання повернення безпідставно списаних грошових коштів є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у фізичному болі та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначаться судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За вказаних обставин, вивчивши надані позивачем в обґрунтування наявності та на підтвердження розміру завданої їй моральної шкоди, а саме: виписний епікриз та договір оренди квартири, суд вважає, що вказані документи не підтверджують допустимим та належним чином обставин того, що позивач внаслідок дій відповідача зазнала моральної шкоди, що вона зазнала шкоди саме з оціненим її грошовим виразом у 5000,00 грн. У зв'язку із чим, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності до стягнення заборгованості по кредитному договору №010/23/1206 від 26.07.2006 року, суд вважає за необхідне зазначити, що вимог позивачу про стягнення заборгованості за вказаним договором пред'явлено не було, вказана вимога не стосується предмету розгляду даної справи та не може бути вирішена в межах вирішення цього цивільного спору, з огляду на що відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині вимог. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, положень Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач при зверненні до суду із позовом звільнена від сплати судового збору, та враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, суд стягує з публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial