Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення на її користь 62 700 грн пені, 224 403,30 грн інфляційних втрат та 46 885,60 грн процентів річних за прострочене виконання грошового зобов`язання зі сплати страхового відшкодування. Позов мотивує тим, що 31 серпня 2015 року між [PERSON] та ПрАТ «СК «Арсенал страхування» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №457/15-Т/ЛВ. Об`єктом страхування зазначено транспортний засіб марки «Toyota Sequoia» номерний знак [NUMBER] , чорного кольору, 2008 року випуску. Даний застрахований автомобіль 13 грудня 2015 року було викрадено. Звернувшись до відповідача, позивач виплату страхового відшкодування не отримала, у зв`язку із чим була змушена звернутися до суду. Рішенням Личаківського районного суду м. Львові від 07 грудня 2016 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь позивача 627 000 грн страхового відшкодування. Однак, дане рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року.Проте, Постановою Верховного суду від 03 квітня 2019 року задоволено касаційну скаргу позивача та рішення Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року скасовано, а рішення Личаківського районного суду м. Львові від 07 грудня 2016 року залишено в силі. Відповідач виконуючи рішення суду здійснив виплату страхового відшкодування в сумі 627 000 грн лише 16 квітня 2019 року, а тому вважає, що з відповідача підлягає до стягнення пеня за період з 18 жовтня 2016 року по 15 квітня 2019 року включно у розмірі 62 700 грн, яка обмежена 10-а процентами від суми невиконаного зобов`язання відповідно до п.30.1 Договору страхування. А також відповідач враховуючи положення ст.625 ЦК України повинен сплатити на користь позивача 224 403,30 грн інфляційних втрат та 46 885,60 грн процентів річних за прострочене виконання грошового зобов`язання зі сплати страхового відшкодування. Враховуючи вище викладене, просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Ухвалою суду від 24 липня 2019 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 27 серпня 2019 року надійшов відзив на позовну заяву, а також клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. У своєму відзиві представник відповідача [PERSON] , зазначає, що відповідач частково визнає позовні вимоги, зокрема відповідно до п.30.3 Договору страхування, в частині стягнення пені за період з 04.04.2019-15.04.2019 у розмірі 752, 40 грн, в задоволенні інших позовних вимог просить відмовити. Крім того, заявляє про застосування позовної давності, оскільки відповідно до ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки обов`язковою умовою виникнення відповідальності є наявність вини, вважає, що відповідач не винен у прострочені виконання грошового зобов`язання. Страхове відшкодування було виплачено позивачу 16 квітня 2019 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування» в порядку виконання рішення Верховного Суду від 03 квітня 2019 року. При цьому, тривалість судового розгляду справи не залежала від волі відповідача, отже, вина відповідача відсутня. 03 вересня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - [PERSON] . У такій зазначає, що відповідачем було порушено умови договору добровільного страхування наземного транспорту №457/15-Т/ЛВ та прострочене виконання саме грошового зобов`язання із виплати страхового відшкодування, за період з 18 жовтня 2016 ( з моменту відмови у виплаті страхового відшкодування) по 15 квітня 2019 року включно (день, що передує виконанню рішення суду). Вказане зобов`язання випливає з умов договору, а не рішення суду. Рішення суду від 07 грудня 2016 року, яким задоволено позов [PERSON] , залишене в силі, свідчить лише про те, що відповідачем неправомірно було відмовлено у виплаті страхового відшкодування і таке вважається протиправним саме з моменту її прийняття відповідачем. 08 жовтня 2019 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника відповідача. У таких зазначає, що порушення «розумного строку» під час розгляду справи касаційним судом, внаслідок судової реформи, жодним чином не залежало від ПрАТ «СК «Арсенал страхування» та не повинно бути підставою для покладення відповідальності, заявленої позивачем. Так рішення суду першої інстанції було скасоване апеляційним судом та протягом двох років (квітень 2017 року-квітень 2019 року) було чинне рішення апеляційного суду, яким позивачу відмовлено в позові та не зобов`язано страховика здійснювати виплату страхового відшкодування. Просить такі додаткові пояснення врахувати при ухваленні рішення по зазначеній справі. 10 жовтня 2019 року суд ухвалив закрити підготовче провадження по справі та призначити справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції. В судовому засіданні представник позивач позов підтримав з мотивів наведених у такому. Додатково зазначив, що відповідачем допущено порушення законних прав позивача у період з 18 жовтня 2016 року, тобто коли відповідачем безпідставно відмовлено у виплаті страхового відшкодування до 16 квітня 2019 року, оскільки саме в цей день було здійснено виплату. Враховуючи положення ст. 625 ЦК України, вважає, що позивач має право на стягнення в свою користь 62 700,00 грн пені, 224 403,30 грн інфляційних втрат та 46 885,60 грн процентів річних за прострочене виконання грошового зобов`язання зі сплати страхового відшкодування. Зазначив, що підстав для відмови у задоволенні позову в зв`язку із пропуском строку позовної давності немає, оскільки вимоги заявлено в межах визначеного законом трьохрічного строку. Представники відповідача проти задоволення позову заперечили. Представник відповідача [PERSON] суду пояснила, що дійсно виплату позивачеві страхового відшкодування було здійснено 16 квітня 2019 року. Позовні вимоги визнає частково, в розмірі 752, 40 грн пені, що відповідає п.30.1-30.3 Договору страхування. Крім того, вважає, що підлягає до застосування річний строк позовної давності. Щодо ст.625 ЦК України, то така на її думку не підлягає до застосування, оскільки відсутня вина відповідача, так як апеляційна інстанція скасувала рішення суду першої інстанції, а тривалий розгляд справи (понад два роки) в касаційній інстанції в зв`язку із реформування Верховного Суду, не залежало від волі відповідача. Вважає, що підстав для задоволення позову в цій частині немає. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне. Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 31 серпня 2015 року між [PERSON] та ПрАТ «СК «Арсенал страхування» було укладено добровільний договір страхування наземного транспорту №457/15-Т/ЛВ (надалі - Договір страхування). Об`єктом страхування зазначено транспортний засіб марки «Toyota Sequoia» номерний знак [NUMBER] (а.с.7-9). 13 грудня 2015 року, близько 4 год. 30 хв. біля готелю «Віконт», що знаходиться в Пустомитівському районі Львівської області на автодорозі «Київ - Чоп», неподалік м.Винники, вказаний автомобіль був викрадений невідомою особою. Відомості за вказаним фактом 14 грудня 2015 року Пустомитівським відділенням поліції Франківського відділу поліції ГУНП у Львівській області внесені до ЄРДР за №12015140270002018. Оскільки викрадення автомобіля згідно з умовами договору страхування є страховим випадком, позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, однак відповідачем така не проведена, що підтверджується копією відповіді ПрАТ «СК «Арсенал страхування» від 18.10.2016р. (а.с.10), у зв`язку із чим позивач була змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. 07 грудня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова задоволив позов [PERSON] . Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь [PERSON] 627 000 грн. (шістсот двадцять сім тисяч гривень) страхового відшкодування (а.с.11-13). Постановою Верховного суду від 03 квітня 2019 року задоволено касаційну скаргу [PERSON] , рішення апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року скасовано, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року залишено в силі (а.с.14-22). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Порядок та умови здійснення страхового відшкодування визначено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно абз. 2 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування»: страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Судом встановлено і вказаний факт визнається сторонами, що 16 квітня 2019 року відповідачем було здійснено на користь позивача страхову виплату в сумі 627 000 грн. Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Отже, відповідно до вищенаведеного відповідач (страховик), прострочивши виконання грошового зобов`язання (здійснення виплати страхового відшкодування не в повному обсязі), повинен сплатити позивачу пеню. Так, суд погоджується з позицією відповідача, що стосується визнання позову в частині стягнення пені в розмірі 752, 40 грн за період з 04.04.2019 по 15.04.2019, та вважає, що позовна вимога про стягнення пені підлягає до задоволення частково, з наступних підстав. У разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (ст.992 ЦК України). Пунктом 30.1. Договору страхування передбачено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені в розмірі 0,01% від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування за кожний день прострочення здійснення страхового відшкодування, але не більше подвійної облікової ставки національного банку України, що діяла в період нарахування пені, і не більше 10% від суми невиконаного зобов`язання. Однак, в п.30.3. Договору страхування, зазначено, в разі вирішення питання про стягнення грошових коштів з винної сторони за даним Договором в судовому порядку нарахування пені за час розгляду судової справи не здійснюється. Отже, враховуючи, що рішення Верховним Судом було прийнято 03 квітня 2019 року, а відповідачем було здійснено виплату страхового відшкодування лише 16 квітня 2019 року, з відповідача слід стягнути пеню частково на користь позивача, зокрема за період з 04.04.2019 по 15.04.2019, тобто 12 днів прострочення, що у сумі дорівнює 752,40 грн. Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягають до задоволення в повному обсязі з наступних підстав. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ч.1 ст.625 ЦК України). Оскільки зобов`язання відповідача у разі настання страхового випадку полягає у здійсненні страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим. В разі прострочення його виконання настає відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема - сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми. Вказані проценти так само, як і інфляційні витрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов`язання, і на відміну від пені не є грошовою санкцією за порушення грошового зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрату кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають сплаті кредитору. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-927цс16, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір страхування, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно - правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Крім цього слід зазначити, що з наведеного вбачається, що підставою грошових зобов`язань відповідача перед позивачкою, являється саме вказаний вище договір страхування, а не рішення суду про стягнення страхового відшкодування. В зв`язку з чим грошові зобов`язання відповідача виникли з моменту настання передбачених договором підстав для страхової виплати, а не з моменту прийняття рішення суду, яке лише підтвердило законність вимог позивачки. Таким чином тривалий судовий розгляд, на думку суду, не звільняє відповідача від передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), оскільки виплати в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України не являються неустойкою. А тому суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача про застосування спеціальної позовної давності у відповідності до вимог ч. 2 ст.258 ЦК України. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в межах строку позовної давності, а тому підстав для застосування такої суд не вбачає. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем і не спростованого відповідачем, сума 3% річних за період з 18.10.2016 року по 15.04.2019 року становить 46 885,60 грн., інфляційні втрати за аналогічний період - 224 403,30 грн (а.с.24, 25). Зазначений розрахунок проведений відповідно до вимог Закону і не спростований відповідачем, а тому враховуючи наявність у позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3-ої відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання, слід позовні вимоги в цій частині задовольнити повністю. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такий пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2 720,41 грн слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved