Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила суд стягнути із відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, починаючи з дня подання позову до досягнення дитиною трьох років. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що вона із відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі із 14 листопада 2014 року. Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Відповідач матеріальної допомоги на її та на утримання сина не надає, вона ніде не працює. Відмова відповідача надавати допомогу на утримання ставить її у скрутне матеріальне становище, у зв'язку із чим вона звернулася до суду. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто із [PERSON], [INFO], уродженця м. Дніпропетровськ на користь [PERSON], [INFO] аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення дитиною [PERSON], [INFO] трирічного віку, тобто до 24 квітня 2016 року. Аліменти стягнуто починаючи із 13 листопада 2015 року. Стягнуто із [PERSON] судовий збір в розмірі 487,2 гривень на користь держави. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині розміру аліментів та періоду їх стягнення, а в іншій частині залишити без змін. Судом першої інстанції встановлено, що 14 листопада 2014 року між сторонами укладений шлюб. Від спільного шлюбу у них народилась дитина - [PERSON], [INFO]. На цей час сторони проживають окремо. Дитина проживає разом з позивачем і знаходиться на її утриманні. Позивач на даний час не має можливості працювати і забезпечувати себе повною мірою. Як пояснила в судовому засіданні позивач, дитина дійсно відвідує дитячий садок, однак часто хворіє і тому вона не може знайти постійну роботи. Згідно ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України, право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідач є працездатним, працює, отримує регулярну заробітну плату, на утриманні непрацездатних осіб не має, інших дітей не має, отже суд вважав що він має можливість надавати матеріальну допомогу дружині. Доводи відповідача про те, що позивач може працювати та самостійно забезпечувати себе не відповідають діючому законодавству, оскільки Сімейний кодекс України передбачає можливість отримання аліментів дружиною з якою проживає дитина незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища. Доказів того, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу дружині, суду не надано. Тому суд вважав за доцільне задовольнити позов зобов'язавши відповідача виплачувати аліменти на користь дружини на її утримання в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи із дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною [PERSON], [INFO] трирічного віку. Але із висновками суду в частині в частині розміру аліментів та періоду стягнення аліментів погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин у справі. При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції не врахував, що відповідач зобов'язаний до сплати аліментів на утриманні неповнолітньої дитини. Крім того, в суді апеляційної інстанції позивач підтвердила факт того, що вона на час прийняття рішення судом першої інстанції, уже працювала за трудовим контрактом, у період із 01 грудня 2015 року до 07 березня 2016 року, та отримувала заробітну плату за цей період. Отже, за цей період часу позивач не довела, що вона потребує матеріальної допомоги, відповідно до вимог ч.2 ст.75, п.1 ч.3 ст.82 СК України. Також суд першої інстанції не врахував того, що сторони на час звернення позивача до суду, перебували у шлюбі не тривалий час. За таких обставин, суд вважає за можливе змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру аліментів та періоду стягнення аліментів. Стягнення необхідно провести у розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача за період із 13 листопада 2015 року до 01 грудня 2015 року, та за період із 07 березня 2016 року до 24 квітня 2016 року. Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги позивача про те, що у позові необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідач на час постановлення рішення мав постійне місце роботи, а тому стягнення аліментів правильно проведене у частковому співвідношенні від доходів відповідача, оскільки відповідач звільнився із роботи вже після прийняття рішення судом. Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду повністю не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що підстави для зміни судового рішення, передбачені ст. 309 ЦПК України, наявні лише в частині розміру аліментів та періоду їх стягнення.

Outcome: partial