Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що відповідач, який є племінником дружини її брата, проживає останні 15 років у квартирі за адресою: [ADDRESS], до якої немає ніякого відношення, немає права власності на неї. Оскільки поселився туди за згодою брата та його дружини, які померли у 2012 та 2014 роках відповідно. Позивачка наголошує, що являється власником частини цієї квартири і тому має право заходити до неї у будь-який час. Однак відповідач чинить їй перешкоди у доступі до житла, ключі знаходяться в нього і він відмовляється передати їх. Відтак просить позов задовольнити та зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні квартирою. Позивач у судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає та зазначає, що не чинитиме в подальшому позивачці перешкод у користуванні спірною квартирою. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Оцінивши зібрані докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з копії витягу про державну реєстрацію прав від 16.11.2012 року № 36281484, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частка квартири, що за адресою: [ADDRESS]. Згідно акту від 19.06.2015 року, затвердженого директором КП «СЖКС», [PERSON] фактично, без реєстрації, проживає за адресою: [ADDRESS], починаючи із 2000 року. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, враховуючи вище викладене, беручи до уваги принцип непорушності приватної власності та визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими. Разом з цим, на думку суду, визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відтак суд приймає визнання відповідачем позовних вимог і, з огляду на це, позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved