Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом та після збільшення розміру позовних вимог просить визнати недійсним вчинений під впливом обману договір №037, укладений 06.10.2014 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 234 927 грн., 179 712 грн. у відшкодування моральної шкоди та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на початку жовтня 2014р. позивачем було знайдено об'яву про продаж 1-кімн. квартири від забудовника, без комісії і переплат, за ціною забудовника, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Звернувшись за вказаним у об'яві телефоном, вищезазначена інформація була підтверджена [PERSON], який є директором АН «Фортеця». Позивач уповноважила [PERSON] провести огляд зазначеної квартири та переговори щодо можливості її купівлі, без здійснення ним правочинів. Попередній огляд та переговори від імені позивача щодо купівлі квартири були здійснені [PERSON] Зазначена квартира, що знаходилась на 8 поверсі крайнього під'їзду, що наближений до 5-ти поверхового будинку за адресою [ADDRESS], була надана для огляду співробітницею АН «Фортеця», зазначена співробітниця агентства підтвердила, що це саме та квартира, яка продається. В подальшому, ця інформація була підтверджена [PERSON] Крім того, [PERSON] роз'яснив детальні умови отримання цієї квартири, а саме: він представляє інтереси забудовника, ціна квартири встановлюється забудовником, будь які комісійні, або інші переплати відсутні, для бронювання зазначеної квартири необхідно внести $1000 забудовнику, або її гривневий еквівалент, ці кошти в подальшому будуть зараховані в рахунок сплати повної суми за квартиру, на поточний час вартість квартири складає 7000 грн. за кв. метр., в разі внесення зазначеного авансу $1000 та подальшої відмови від квартири, [PERSON] наголошував, що організаціями, що він представляє, буде шукатися інший покупець, а зазначений аванс буде повернуто, квартира буде здана забудовником для оформлення продажу до грудня 2014р. [PERSON] повідомив позивача про переговори телефоном, умови її задовольнили, після чого вона попросила його внести відповідну суму авансу та отримати відповідний договір для підписання. Для подальшого внесення авансу за квартиру в розмірі $1000, [PERSON] було здійснено направлення [PERSON] до АН «Схід- Захід» в особі [PERSON] для подальшого врегулювання квартирного питання. Вищезазначені умови щодо отримання квартири були підтверджені [PERSON] у повному обсязі. Крім того, [PERSON] було зазначено, що винагороду за працю, [PERSON] та [PERSON] отримують безпосередньо від забудовника. Між позивачем та [PERSON] був укладений договір № 037 від 06.10.14р. про надання послуг в розмірі 14500 грн., що на час укладення відповідало $1000 за комерційним курсом придбання готівкової валюти. На питання до [PERSON], чому у договорі йдеться про надання послуг, а не аванс за квартиру, нею було роз'яснено, що вона не може брати аванс як забудовник, і цей договір лише формальність, і укладається для підтвердження факту отримання грошей. [PERSON] отримала зазначені кошти, про що свідчить відповідний акт від 06.10.14р., чим був виконаний договір з боку позивача в повному обсязі на поточний момент в частині надання грошей. В договорі була зазначена наступна адреса квартири: [ADDRESS], 8 поверх, 3 секція. В подальшому, строк можливого отримання квартири заявлений [PERSON] та [PERSON] був перенесений спочатку на січень 2015р., а потім ще неодноразово переносився на інші терміни без конкретної дати. Крім того, ціна також змінювалася неодноразово в бік збільшення, та також була приблизною, тому позивачем було прийнято рішення про відмову від бронювання квартири, та повернення авансу в розмірі еквіваленту $1000, як передбачалось усними та письмовими домовленостями та ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Але, в подальшому [PERSON] було заявлено, що ці кошти є комісійними за її послуги бронювання, але вона заявила 20.05.2015р., що виставлятиме квартиру на продаж, та після того як знайдете покупця, поверне зазначену суму. Оскільки, впродовж тижня [PERSON] ніяких дій щодо пошуку відповідного покупця здійснено не було, позивач 02.07.2015р. направила до [PERSON] листа із заявою щодо надання звітної інформації про пошук покупця та продаж зазначеної квартири, але ці вимоги були проігноровані. Як з'ясувалось пізніше, адреса квартири, [ADDRESS]. 8 поверх, 3 секція, зазначена у договорі, не відповідала тій квартирі, яка була продемонстрована. Про цю невідповідність повідомлено не було, а ні під час показу квартири, а ні під час підписання сторонами договору №037 від 06.10.2014р., а ні під час отримання [PERSON] коштів у розмірі еквівалентному $1000. Про здачу в експлуатацію квартири по адресі, що зазначена у договорі №037 від 06.10.2014р., та про можливість її купівлі, позивачу не було повідомлено. Отже, позивач вважає, що зазначені дії мають протиправний характер, що випливає з наступного: представниками АН «Фортеця» та АН «Схід-Захід» була надана для огляду квартира фактично та, що не відповідає адресі зазначеної в договорі, про що позивача повідомлено не було, а саме була показана квартира 8 поверху, 1 секції що була на час огляду практично готовою замість тієї, що була зазначена у договорі 8 поверху 3 секції, готовність якої була близько 60-70%, ці дії ввели позивача в оману, внаслідок чого нею було прийнято хибне рішення щодо купівлі цієї квартири. Всі усні та письмові заяви, на адресу АН «Фортеця» та АН «Схід-Захід» щодо врегулювання цього квартирного питання були проігноровані. Тобто було порушено ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст.20 ЗУ «Про звернення громадян». Як з'ясувалось в подальшому, відповідач не була представником забудовника, як стверджувала, та не вносила забудовнику аванс у еквіваленті $1000 за бронювання квартири, котрий був переданий позивачем для цього через [PERSON] З наведеного випливає, що [PERSON] не мала наміру виконати зазначений договір №037 від 06.10.2014р. та навіть не починала його виконувати, оскільки жодний підпункт першого розділу (предмет договору), другого розділу (відомості про послуги) та четвертого розділу (обов'язки сторін) договору нею не було виконано. Також вона ухилялась від виконання п.6.5 договору щодо його розірвання та повернення отриманого нею авансу. В судовому засіданні позивач позов підтримала, представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність. Заслухавши пояснення сторін та допитавши свідка [PERSON], який підтвердив посилання позивача на обман з боку відповідача, суд дійшов наступного висновку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах (узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладені у листі від 24.11.2008). Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст. 81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивач довів належними доказами, як це передбачено ст.ст. 77, 81 ЦПК України, факт обману з боку відповідача щодо істотних умов договору. Судом встановлено, що в стосунках, які склалися між сторонами, мало місце обман з боку відповідача. Зазначене підтверджується поясненнями позивача, свідка [PERSON] та матеріалами справи. Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Враховуючи викладене вище, позов підлягає задоволенню в частині визнання недійсним договору від 06.10.2014 року та стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди 29 000 грн., що становить подвійний розмір збитків (14 500 грн.*2). Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. В пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, позивач зазнала моральних страждань, які полягають у порушенні її звичайного способу життя, вимушених змін у життєвих стосунках, та оцінюючи матеріали справи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди на користь позивача 5 000 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не обґрунтовані на законі. Враховуючи викладене,

Outcome: partial