Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на підставі ордеру № 1538 від 11 квітня 1988 року було надано службове житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] в складі сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Дана квартира знаходиться на балансі КП 2Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». Фактично, за даною адресою проживають позивач, її чоловік та спільна дитина. Відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем, який відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2018 року був розірваний. У спільній квартирі не проживає з жовтня 2017 року і не користується нею, особисті речі в квартирі відсутні, витрати за комунальні послуги та витрати по утриманню квартири не несе, проте, в добровільному порядку не знімається з реєстраційного обліку, що підтверджується відповідними актами, складеними мешканцями сусідніх квартир. Фактичне місце проживання невідоме, тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вище вказаною квартирою. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволені з підстав викладений в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Треті особи в судове засідання не з`явились, повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 11 листопада 2019, постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. 21 червня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Протокольною ухвалою від 11 листопада 2019 року клопотання позивача про допит в якості свідка [PERSON] задоволено. Суд, заслухавши думку позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази приходить до наступного висновку. Як убачається з пояснень позивача, представника позивача та матеріалів справи, згідно із ордером № 1538 від 11 квітня 1988 року на житлове приміщення виконавчим комітетом Дніпровської районної Ради народних депутатів, на підставі рішення виконкому Дніпровської районної Ради народних депутатів від 28.03.1988 № 218, [PERSON] було надано право на зайняття двох кімнат 29,7 кв.м, в окремій квартирі [ADDRESS] сім`ї квартиронаймача: [PERSON] , [PERSON] (донька, [PERSON] (син). За даними Витягу № 2860206 від 21.03.2019 з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом 21.03.2019 зареєстрованими за місцем проживання значаться: [PERSON] , [INFO] , з 21.04.1988; [PERSON] , [INFO] , з 21.04.1988; [PERSON] , [INFO] , з 09.02.2006 та [PERSON] , [INFO] з 21.08.2008. Згідно із актом від 27 грудня 2017 року, що складений мешканцями будинку по [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та затверджений начальником ЖЕД-404, який підтверджує, що з жовтня 2017 року [PERSON] не мешкає за адресою: [ADDRESS] . Аналогічні акти були складені також 11 квітня 2018 року, 21 вересня 2018 року, 05 травня 2019 року. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 16 травня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 243. В ході судового розгляду допитаний свідок [PERSON] , дала свідчення що перебуває з позивачем у дружній відносинах близько 10 років, відповідач приблизно два роки не проживає у вище вказаній квартирі. Заходить в гості до позивача та бачить, що особистих речей [PERSON] немає та не несе витрати по утриманню даної квартири. Згідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад шість місяців не проживає в житловому приміщенні. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В ході розгляду даної справи відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини його відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців з жовтня 2017 року. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивач або третя особа перешкоджали відповідачу у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1-7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За нормою ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідач з жовтня 2017 року у квартирі [ADDRESS] не проживає, тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , який діє в своїх та інтересах малолітнього [PERSON] , Комунальне підприємство «Керуюча дирекція з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з його відсутністю понад шість місяців без поважних причин. Враховуючи наведене та

Outcome: approved