Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що \~з 1990 року вона перебувала у шлюбних відносинах з [PERSON]. Вони мали спільну квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. В 1998 році шлюб було розірвано, однак вони продовжували проживати однією сімєю та вели спільний бюджет. 10.09.1998 р. [PERSON]І помер. Після його смерті вона залишилася проживати у квартирі та користуватися нею і до цього дня проживає у [INFO]. Володіє нею та зареєстрована у квартирі одна. За весь час свого проживання вона постійно здійснює догляд за усією квартирою, несе витрати на її утримання та сплачує комунальні послуги. Проте набути право власності на 1/2 частину квартири, яка належить покійному [PERSON] не в змозі. Вважає, що є добросовісним набувачем чужого майна і з 1996 року безперервно володіє цим нерухомим майном, а тому набула право власності на це майно, яке необхідно закріпити судовим рішенням. У судове засідання позивач не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Надала суду заяву, з якої вбачається, шо позов підтримує повністю, та просить суд розглядати справу за її відсутності. Представник відповідача Григорівська сільська рада, у судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Через канцелярію суду представником відповідача було подано заяву, в якій зазначено, що відповідач позов визнає повністю, та просить суд розглядати справу за їх відсутності. Суд, оцінивши і дослідивши докази по справі, вивчивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.07.1990 р. було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія II-ЖС №361919 від 24.07.1990 р. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу I-ЖС № 074422, виданого 10.08.1998 року відділом запису актів громадянського стану Запорізького району Запорізької області, встановлений факт розірвання шлюбу 10.08.1998 року [PERSON] і [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблений актовий запис № 107. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 1 листопада 1996 року, виданого згідно з розпорядженням від 30 жовтня 1996р. №39, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному(а.с. 7). Відповідно до довідки №1092 від 15.08.2016 року, наданої виконкомом Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] по день своєї смерті, та [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до технічного паспорту, який міститься в матеріалах справи, [PERSON] належить ? ідеальна частка квартири [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про смерть серія I-ЖС № 100430, виданого 10.09.1998 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану, встановлений факт смерті 09.09.1998 року [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблений актовий запис № 37. На запит суду, 08.09.2016р. надійшла відповідь від державного нотаріуса Запорізької районної державної нотаріальної контри [PERSON], з якої вбачається, що після смерті [PERSON], ніхто зі спадкоємців на прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, спадкова справа не відкривалась. Відповідно до\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Виходячи зі змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей\~335\~і\~344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила\~статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Беручи до уваги вищевикладене, суд, враховуючи те, що позивач дійсно відкрито і добросовісно володіє спірним майном більше 10 років, враховуючи те, що вказана квартира є однокімнатною і розділити її в натурі не є можливим, позивач є добросовісним набувачем, вважає що позовні вимоги щодо визнання права власності на 1/2 частину вказаної квартири за позивачем за набувальною давністю підлягають задоволенню. Згідно зі\~ст. 88 ЦПК України\~суд вважає, що судові витрати слід покласти на позивача, оскільки визнання права власності за набувальною давністю можливе лише в судовому порядку відповідно до вимог\~ст. 344 ЦК України.

Outcome: approved