Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] у м. Новоград-Волинський та зобов'язати СГІРФО Новоград-Волинського РВ зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначає, що він на підставі договору дарування від 28.03.1996 року є власником будинку [ADDRESS] у м. Новоград-Волинський, в якому він проживає та зареєстрований. В даному будинку також зареєстрована відповідач - [PERSON] Остання з травня 2009 року проживає в іншому місті. Відповідач зверталась до нього з позовом про визнання факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, до майна яке відповідач мала намір поділити входив будинок по [ADDRESS], м. Новоград-Волинський. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 14.10.2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, дане рішення до Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ оскаржено не було. Відповідач у його будинку не проживає з 2009 року, не оплачує послуги за користування житловим приміщенням та не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті, але продовжує перебувати на реєстраційному обліку, чим порушує його право на вільне користування житловим приміщенням, що змусило позивача звернутись до суду із даним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Пояснив суду, що відповідачку вселив у належний йому будинок і зареєстрував у ньому добровільно. Однак починаючи з 2009 року і по даний час, остання не проживає (відсутня) у його будинку. Відповідач в судове засідання не прибула повторно, про час і місце судового розгляду була повідомлена вчасно та належним чином двічі, однак про причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову та клопотань про розгляд справи за її відсутності, чи про відкладення розгляду справи не подавала, що підтверджується матеріалами справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 09.08.2001 року [PERSON] належить житловий будинок в 64/100 ід. частині по [ADDRESS]. м. Новоград-Волинський, Житомирської області (а.с.5). 50/100 частин даного житловий будинку було подаровано [PERSON] [PERSON] на підставі договору дарування від 28.03.1996 року (а.с.6-7). Відповідно до записів домової книги житлового будинку [ADDRESS], м. Новоград-Волинський, станом на день розгляду справи у суді відповідач [PERSON] зареєстрована в даному житловому будинку (а.с.15-17). У серпні 2009 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання її членом сім'ї, встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання однією сім'єю в належній йому на праві власності на підставі договору дарування від 28.03.1996 року частині житлового будинку по [ADDRESS], в якому позивач зареєстрована з 12.06.1998 року. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 20.08.2014 року позов [PERSON] задоволено частково. 14 жовтня 2014 року рішенням апеляційного суду Житомирської області рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання членом сім'ї, встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об'єктом сумісної власності та його поділ - відмовлено (а.с.11-14). Як вбачається із довідки від 14.02.2015 року, яка складена депутатом Новоград-Волинської міської ради, за свідченнями найближчих сусідів позивача [PERSON] за адресою [ADDRESS], м. Новоград-Волинський не проживає з 2009 року (а.с.10). Водночас, факт безперервної відсутності відповідача у зазначеній квартирі понад один рік підтверджується висновком ДІМ Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області по зверненню [PERSON] від 04.02.2015 року (а.с.8, 9). Дані обставини підтверджуються наданими позивачем до матеріалів справи та дослідженими у судовому засіданні доказами: копією свідоцтва про право власності на житловий будинок (а.с.5), копією договору дарування від 28.03.1996 року (а.с.6-7), копіює повідомлення від Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області (а.с.8), копією висновку по зверненню [PERSON] від 04.02.2015 року (а.с.9), копією довідки від 14.02.2015 року (а.с.10), копією рішення апеляційного суду Житомирської області від 14.10.2014 року (а.с.11-14), копією домової книги (а.с.15-17). Відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається зі змісту ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України), наймача або членів його сім'ї - протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За змістом ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, у якому зареєстрована та проживала на законних підставах відповідач до травня 2009 року. Однак, станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач безперервно починаючи з 2009 року без поважних причин не проживає (відсутня) у вказаному будинку. Відповідач в судове засідання не прибула повторно, заперечень проти позову та доказів поважності причин своєї відсутності з 2009 року у належному позивачу будинку, наявності іншої домовленості між нею і власником житла, чи наявності конкретних обставин для збереження за нею вказаного житлового приміщення, передбачених законом - суду не подала. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування належним йому на праві власності житловим будинком [ADDRESS] в м. Новоград-Волинський є обґрунтованою, підтверджується належними доказами та підлягає до задоволення. Разом з цим, суд вважає, що вимога позивача щодо зобов'язання СГІРФО зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS], м. Новоград-Волинський не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року, реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно - є підставою для зняття з реєстрації і реєстраційний орган не вправі відмовити у знятті з реєстрації такої особи, оскільки згідно зі ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Окрім того, вимога позивача щодо зобов'язання СГІРФО Новоград-Волинського РВ УМВС України в Житомирській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS], м. Новоград-Волинський - заявлена до особи, яка не являється відповідачем у даній справі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що зазначена позовна вимога є передчасною, необґрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає до задоволення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial