Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про визнання за нею права власності на житловий будинок (А), загальною площею 59,2 м.кв., сарай (Б) площею 43,1 м.кв., літню кухню (В) площею 19,9 м.кв., які знаходяться на вул. І.Франка, 39 в с. Ценів, Козівського району Тернопільської області. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що її матері [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами колишній колгоспний двір. В будинку проживало четверо осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожному з яких належало по ? зазначеного домоволодіння. Мати [PERSON] померла 31.03.2014 року. Вказує, що після смерті матері звернулась із заявою до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок та господарські будівлі, але їй було відмовлено у звязку із невідповідністю правовстановлюючих документів вимогам законодавства. На підставі вказаного, просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 11.08.2017 року відкрито провадження у справі та призначено у попереднє судове засідання. Ухвалою суду від 13.06.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Відповідно до п.9 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі вказаного, суд приходить до висновку про необхідність продовження розгляду справи за правилами ЦПК України в редакції закону №2147-VIII від 03.10.2017 року. Позивач та її представник у підготовче засідання не зявився, однак представник позивача подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити та справу слухати у їхній відсутності без застосування технічних засобів. Представник Ценівської сільської ради Козівського району Тернопільської області подав відзив на позов, згідно якого позов визнає та не заперечує проти задоволення позовних вимог, просить справу слухати у його відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Відповідно до ч.4\~ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем та третьою особою не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права або законні інтереси. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул. І. Франка, 39 у с. Ценів, Козівського району, Тернопільської області належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою Козівського РБТІ від 09.09.2016 року №87 (а.с.6). Згідно із копією свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок головою колгоспного двору була [PERSON] (а.с.8). Відповідно до відомостей погосподарської книги Ценівської сільської ради Козівського району Тернопільської області до домогосподарства [PERSON] належали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.19). [PERSON] померла 31.03.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ИД №165742 від 01.04.2014 року (а.с.3). Як вбачається із копії заповіту [PERSON] заповіла усе належне їй на час смерті майно свої дочці [PERSON] (а.с.4). Враховуючи те, що станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], то кожному із них фактично належить 1/4 частина колгоспного двору. Від [PERSON] до Козівського районного суду Тернопільської області надійшла заява, у якій останній вказує, що не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та відмовляється від права на частку у майні колишнього колгоспного двору, що на вул. І.Франка, 39 у с. Ценів Козівського району Тернопільської області (а.с.10). Аналогічна заява надійшла і від [PERSON] (а.с.12). У відповідності до ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Пунктом 6 (абзаци а, б) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. 16.06.2017 року в.о. завідувача Козівської державної нотаріальної контори [PERSON], позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії (а.с.26). Вказані вище обставини учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12, 89 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно\~ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями\~ст.1218 ЦК України\~до складу\~спадщини входять\~всі права\~та обов'язки,\~що належали\~спадкодавцеві на\~момент відкриття\~спадщини і\~не припинялися\~в момент його смерті. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Враховуючи, що [PERSON] померла, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, а [PERSON] та [PERSON] подали до суду належним чином завірені заяви, у яких не заперечили проти задоволення позову та відмовились від своїх часток у майні колгоспного двору на користь позивача, виходячи з приписів п.1 ч.2 ст.16 ЦК України суд вважає, що слід визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на вул. І.Франка, 39 у с. Ценів, Козівського району Тернопільської області. На підставі викладеного,

Outcome: approved