Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивач звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідачів, про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди, які в подальшому уточнила, мотивуючи вимоги тим, щоквартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності матері чоловіка позивача [PERSON] , яка була придбана нею у шлюбі з [PERSON] . У вказану квартиру позивач разом зі своїм чоловіком - [PERSON] та їх спільною дитиною, дитиною позивача від першого шлюбу вселилися в кінці 2007 року, зробили та профінансували ремонтні та оздоблювальні роботи в квартирі, придбали меблі та техніку, а також утримували квартиру, забезпечували її схоронність, оплачували комунальні послуги, та безперервно проживали у спірній квартирі протягом майже 10 років. Відповідачі ніколи не приймали участі в утриманні квартири, ремонті, обслуговуванні тощо. В кінці липня 2018 року чоловік позивача повідомив останній, що його батьки - відповідачі, виселяють її з квартири разом із дітьми. Так, відповідачі без жодних пояснень чинили перешкоди у користуванні квартирою позивачем та її дітьми, зняли замки з вхідних дверей, передали квартиру в оренду невідомому чоловіку та зрештою шляхом погроз, знущань, та психологічного тиску, орендарі змусили позивача зібрати речі та виїхати з квартири разом із дітьми. Оскільки іншого житла у позивача не має, остання звернулася до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права. В судове засідання представник позивача не з`явився до початку розгляду справи надав заяву про розгляд справи провести без участі позивача та її представника, представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених в уточненій позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з`явились про день, час і місце слухання справи повідомлялись судом належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи або відзиву на позов до суду не надійшло, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність відповідачів, та відповідно до ст. 280 ЦПК України ухвалити по справі заочне рішення за згодою представника позивача. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час і місце слухання справи повідомлявся судом належним чином. Представник Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, хоча про день, час і місце слухання справи повідомлявся судом належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій ст. 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою ст. 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, при розгляді справи було встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить [PERSON] й була придбана нею у шлюбі з [PERSON] . При цьому, як вбачається з довідки №7 ОСББ «Джерела» від 18 березня 2019 року за адресою: [ADDRESS] мешкала родина з 2007 року по 01 серпня 2018 року у складі: [PERSON] (чоловік), [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (донька) /а.с. 112/. [PERSON] є рідним сином відповідачів, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.07.2018 року /а.с. 11/. 04.08.2006 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 04.08.2006 /а.с.12/. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, а згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, при цьому член сім`ї втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік. Відповідно до абз. 2 ст. 156 ЖК України, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Вимоги щодо належного утримання квартири, сплати комунальних послуг, проведенню ремонту у квартирі тощо позивач зі своїм чоловіком виконували більше 10 років. Так, [PERSON] , як власник квартири надала дозвіл на вселення до спірної квартири члену своєї сім`ї - своєму сину (чоловіку позивача), що підтверджується її підписом на заяві про реєстрацію місця проживання, разом із яким до квартири вселились його сім`я - позивач, їх спільна дитина - [PERSON] та дитина позивача від першого шлюбу - [PERSON] , яка була на момент вселення неповнолітньою (ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст.3 СК України) /а.с. 28/. Проживаючи в квартирі позивач сплачувала за житлово-комунальні послуги, робила там ремонтні роботи з метою облаштування житла, що підтверджується копіями договорів та квитанцій за сплату житлово-комунальних послуг /а.с. 17-27/. На сьогодні, відповідачі, у порушення норм ст. 157 ЖК України, виселили позивача із квартири разом із дітьми без наявних, встановлених законом підстав. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З метою захисту свого порушеного права позивач неодноразово зверталась до Дарницького управління поліції ГУНП у м. Києві з приводу здійснення їй та її дітям перешкоди у користуванні квартирою з боку відповідачів, що підтверджується: копіями талонів - повідомлень №№000408, 005351 до Дарницького ГУНП у м. Києвіта висновком про результати розгляду звернення громадянина від 03 вересня 2018 року /а.с. 58/, а також до служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві адміністрації, що підтверджується копією заяви вхід. № 101/46/Р-750 /а.с. 31/. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, пояснила, що після того, як позивачка вийшла заміж та була вагітна, вона з батьком позивачки вирішила дати кошти на придбання житла, яке було куплене в м. Запоріжжя. В подальшому чоловік повідомив позивача, що в зв`язку з переводом бізнесу до м. Києва. Після чого їй стало відомо, що він купив квартиру, проте оформив її на свою матір. В даній квартирі позивач та її чоловік з дітьми проживали з 2007 року. В серпні 2018 позивач їй повідомила, що її виселили з даної квартири. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що товаришує зі сім`єю позивачки з 2007 року, та є їх сусідкою. Крім того пояснила, що позивач разом з чоловіком робили там ремонт та весь час проживали у спірній квартирі, відповідачів у спірній квартирі свідок бачила тільки у свята, як гостів сім`ї позивачки. У серпні 2018 року позивачка із дітьми була виселена з квартири. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено вст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до абз. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, а зокрема на підставі ст. 116 ЖК України. Згідно частини четвертої ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, враховуючи те, що позивач проживала в квартирі протягом тривалого часу та відповідно до ст. 405 ЦК Ураїни, має право на користування даною квартирою, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved