Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, і просила визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], з підстав, викладених у позові. У судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, проте голова Любопільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області подав письмову заяву, просив розглядати справу за своєї відсутності, і не заперечував проти задоволення заявленого позову. Представники Садівничого товариства «Мрія» Любопільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області повторно в судове засідання не з'явився, сповіщався про дату, час та місце судового засідання, про причини своєї відсутності суду не повідомив. Представник Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити. Представник Управління Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області не з'явився, сповіщався про дату, час та місце судового засідання, про причини своєї відсутності суду не повідомив. Розглянувши доводи та пояснення позивача, доводи представника Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини: За життя, у 1989 [PERSON], як члену садівничого товариства «Мрія», садовий масив «Южне», на території Любопільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, було відведено у користування земельну ділянку [ADDRESS], і рішенням виконкому Комінтернівської районної ради Комінтернівського району Одеської області від 20.07.1989 року № 221, [PERSON] дозволено забудову цієї земельної ділянку. Зі змісту листа Управління Держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області від 31.01.2012 року № Т-12/29 вбачається, що технічна документація (землевпорядна) не була розроблена ДП «Центр державного земельного кадастру», тобто за життя процедура приватизації [PERSON] не була завершена. [INFO] [PERSON] помер, що встановлено судом згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], виданого 29.08.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Южненського міського управління юстиції м. Одеси, актовий запис про смерть № 129. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку прийняла [PERSON], що є донькою [PERSON] (св-во про народження від 23.08.1975 року [NUMBER], видане Фонтанською сільрадою Комінтернівського району Одеської області. а/з № 140. Постановою від 18.01.2014 року державним нотаріусом Комінтернівської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину (спірну земельну ділянку), за відсутності належного правовстановлюючого документу. В силу положення ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Оскільки, Законом України «Про нотаріат» не передбачена можливість видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину за законом чи за заповітом за відсутності правовстановлюючого документу, суд вважає, що тільки в судовому порядку позивач має можливість захисту свого права та законного інтересу. Встановивши дійсні виниклі правовідносини, суд звертається до законодавства, яким вони врегульовані. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Законодавцем в нормі ст. 1219 ЦК України визначений перелік прав та обов'язків, які не входять до складу спадщини. Цей перелік складають ті права і обов'язки, які нерозривно пов'язані з особою. Відповідно до ст. 19 ЗК УРСР (в редакції 1970 року) колгоспи, радгоспи, інші підприємства, організації і установи у встановлених законом випадках можуть надавати з закріплених за ними земель земельні ділянки у вторинне користування. Отже, відведення в 1989 році [PERSON] земельної ділянки у користування, як члену садівничого товариства, в повній мірі відповідало наведеній нормі матеріального закону. Зі смертю [PERSON] не припинилось його право на відведену йому у користування земельну ділянку. Пізніше, законодавцем прийнято Земельний Кодекс України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, де згідно ст. 6 цього Кодексу громадяни України мають право на отримання у власність земельних ділянок, в тому числі для ведення садівництва. Аналогічна за змістом норма містилась в ЗК УРСР 1970 року. В силу положення ч.1 ст. 22 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ. Проте дію ст. 23 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі -Декрет). Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, суд дійшов висновку, що п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п. 7 Перехідних положень Земельного Кодексу України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Суд враховує, що позивач не подав доказів реєстрації відповідною Радою народних депутатів, органів держкомзему права власності на земельну ділянку за спадкодавцем у земельно-кадастрових документах, чи відповідної державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Таким чином, суд дійшов висновку, що за життя право власності на земельну ділянку за [PERSON] не було зареєстровано в установленому законом порядку, отже не виникло, в зв'язку із чим суд погоджується з думкою представника Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області про необхідність відмови у позовних вимогах. З тих же підстав суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки зазначене процесуальне право відповідача суперечить вищенаведеним нормам матеріального права. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed