Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним вище позовом, у якому свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 20.08.2015 року між нею та відповідачем у простій формі був укладений договір позики, згідно якого останній отримав у власність грошові кошти в сумі 30\~000,00 грн. строком повернення до 31.12.2016 року, про що складено боргову розписку від 20.08.2015 року. Однак, відповідач не виконав взяті на себе за договором зобов'язання повернути борг та ухиляється від виконання свого зобов'язання. Просить стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу у розмірі 30\~000,00 грн.; втрати від інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення станом на день винесення рішення суду та судові витрати. Позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] на її користь втрати від інфляції за весь час прострочення і три відсотки річних від простроченої суми за весь час прострочення станом на день винесення рішення суду ухвалою суду від 11.09.2017 року за заявою позивача було залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав зазначених в позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що боргову розписку написав особисто, однак брати гроші наміру не мав. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти, а позичальник\~ зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та порядку, що встановлені договором. Частиною другою\~ статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У відповідності до частини першої та третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передавання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківські рахунки. Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до письмової розписки від 20.08.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг готівкою 30\~000,00 грн. зі строком повернення до 31.12.2016 року. Проте, відповідачем у зазначений строк зобовязання належним чином не виконано. Відповідно до частини першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною( сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові №6-50цс 16 від 24.02.2016 року, яка є обов'язковою для суду в частині застосування норм матеріального права до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1\~ст.1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, дослідивши боргову розписку про отримання в борг грошових коштів, яка видавалася відповідачем (боржником) - позивачу(позикодавцю), суд приходить до висновку, що між сторонами укладений письмовий договір позики, який в силу його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, тому невиконання відповідачем грошового зобов'язань у встановлені строки, свідчить про порушення ним права позивача, яке підлягає судовому захисту. Згідно до вимог ст.11ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, яка за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. За положенням ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільний справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що грошові кошти він не отримував, окрім того зазначені обставини спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню грошові кошти за договором позики у розмірі 30\~000,00 грн. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягнення понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного, ст. ст.\~ 1046,\~\~1047,\~1049 ЦК України,

Outcome: approved