Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з уточненою позовною заявою (02.01.2018), в якій просить визнати відмову відповідача на тимчасовий виїзд та в'їзд з території, що тимчасово непідконтрольна Україні, та повернення до місця проживання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], безпідставною; надати дозвіл на неодноразові виїзди та в'їзди неповнолітнього [PERSON], [INFO], з території, що тимчасово непідконтрольна Україні до м. Києва в період часу з 01.01.2018 по [INFO] у супроводі матері без згоди батька; надати дозвіл оформлювати необхідні проїзні документи без згоди батька. 26 лютого 2018 року ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 19 березня 2018 року. До участі в справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей Новопсковської районної державної адміністрації Луганської області. 19 березня 2018 року ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду на 10 квітня 2018 року. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 08.07.1997. Під час шлюбу у них народився син, [PERSON], [INFO]. Починаючи з 2014 року шлюбні стосунки між нею та відповідачем припинені, з цього часу вони не спілкуються. За взаємною згодою син залишився проживати з позивачем. На даний час вони з сином проживають за адресою: [ADDRESS]. З часу припинення шлюбних стосунків відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, достатньої матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Більш того відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зараз м.Петровське знаходиться на тимчасово непідконтрольній території України, та для виїзду за її межі їй потрібен дозвіл батька її сина. В м. Києві проживає старша донька позивача [PERSON], за адресою: [ADDRESS], яка постійно запрошує їх з сином на відпочинок. Відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд їх сина до м. Києва для відпочинку та оздоровлення, така його позиція шкодить інтересам неповнолітнього сина та не сприяє його всебічному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. У зв'язку з чим вона звертається до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином через повідомлення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», причини не явки суду не повідомив, заяв про розгляд справи та відзив на позовну заяву суду не надавав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Служби у справах дітей Новопсковської районної державної адміністрації Луганської області надала письмові пояснення по справі та просить розглянути цивільну справу без участі представника за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 1997 року, актовий запис №43, що підтверджується свідоцтвом про одруження виданого виконавчим комітетом Петровської міської ради Луганської області 08.07.1997. Сторони є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Петровським виконкомом Краснолуцької міської ради Луганської області, актовий запис №15. Згідно позовної заяви позивач та її неповнолітній син [PERSON], [INFO], проживають разом. Батько дитини, [PERSON], з ними не проживає, його місце проживання на даний час не відоме, на обліку як внутрішньо переміщена особа він не перебуває. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того в ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Поряд з цим, відповідно до п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ від 04.06.2015 року № 367 визначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16- річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5.1.1. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, якими, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей через лінію зіткнення, а лише встановлено певний порядок їх в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на в'їзд/виїзд дитини через лінію зіткнення та за кордон України беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд дитини через лінію зіткнення та за межі кордону України суд приходить до висновку про часткове задоволення в цій частині вимог позивача. Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред`явленні одного з документів, вказаних в ст. 2 цього Закону. Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно п. п. 4, 7 підпункту 2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою КМУ від 07.05.2014 року №152 (в редакції від 16 листопада 2016 р. N 1001), паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років; оформлення, обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків. У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Як випливає з вищезазначеної норми Порядку, згода відповідача також необхідна для оформлення проїзних документів для виїзду неповнолітнього сина [PERSON] за кордон. Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, можна зробити висновок про те, що позивачу необхідно надати дозвіл на оформлення необхідних проїзних документів для тимчасового виїзду та в'їзду або супроводу неповнолітньої дитини. Щодо вимог позивача про визнання відмови [PERSON], [INFO], на в'їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України та повернення до місця проживання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] - безпідставною, суд зазначає таке. Позивачем в обґрунтування зазначених вимог не надано суду належних та допустимих доказів відмови відповідача у наданні дозволу позивачу на в'їзд та виїзд дитини на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та за межі державного кордону України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Таке саме правило визначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як, письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. На підставі викладеного, в цій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки вони є необґрунтованими та недоведеними. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду з даною позовною заявою у розмірі 640 грн. Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12.05.2016 №1351-VIIІ м. Петровське Краснолуцької міської ради Луганської області перейменовано на місто Петрово-Красносілля.

Outcome: partial