Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг повноліття, без згоди та супроводу батька. З урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.14-15), покликалася на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з жовтня 2006 року по листопад 2011 року, рішенням суду шлюб між ними розірвано. За час спільного проживання народився син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матірю та перебуває на повному її утриманні. Зазначає, що отримання згоди батька на виїзд дитини за кордон стає складнішим. На даний час в добровільному порядку відповідач такої згоди не надає. Дитина потребує оздоровлення, у звязку із станом здоровя, вона має можливість оздоровити сина за кордоном. Має запрошення на оздоровлення дитини. Батько, в добровільному порядку відмовляється надати дозвіл на виїзд. А тому, просила дозволити неповнолітньому сину до досягнення повноліття здійснювати виїзди за межі України в супроводі матері без згоди та супроводу батька. Стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в заяві. Додатково суду пояснив, що робота позивача має таку специфіку, що вона часто виїжджає в різні країни, має можливість брати з собою сина на відпочинок та подорожувати. Крім того, дитину періодично треба оздоровлювати. Подорожувати, відпочивати і оздоровлювати дитину можна в різних країнах. А тому, позивач не конкретизує країну виїзду. Відповідач лише обіцяє надавати дозвіл на виїзд дитини, а коли виникає в цьому потреба, ухиляється. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали, заперечували щодо його задоволення з підстав викладених в письмових запереченнях. Додатково пояснили, що позивач має намір вивести сина до Республіки Туреччина на постійне місце проживання. В цій країні неспокійно. Батько дитини переживає за безпеку дитини. Є ризик вивозу дитини на постійне місце проживання в Туреччину. Заперечує щодо надання дозволу на виїзд дитини до досягнення повноліття, оскільки це порушує його право на спілкування з сином. Щодо тимчасових поїздок сина за кордон в інші країни в супроводі матері не заперечує. Можливо в період канікул. Неодноразово надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон. Однак, він повинен знати куди і на який термін виїжджає дитина. Крім того, зазначили, що дитина в цьому році ще не оздоровлювалась, питання його спільного відпочинку з дитиною батько не ставив. Представник служби у справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні не заперечував щодо надання дозволу на тимчасові виїзди дитини за межі України без згоди і супроводу батька строком на 3 роки. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобовязані піклуватись про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України). Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). У п.3, підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження серії І-ЕГ № 079095 (а.с.4). Шлюб між позивачем і відповідачем розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 18 листопада 2011 року, яке набрало законної сили (а.с.5,6). Син проживає разом із матірю. Батько дитини проживає окремо. З матеріалів позову та пояснень в судовому засіданні представника позивача вбачається, що, що звертаючись до суду з вказаним позовом позивач, діє в інтересах свого малолітнього сина, просить про виїзди дитини за межі України, які носять тимчасовий характер і мають на меті відпочинок та оздоровлення дитини. З пояснень сторони відповідача вбачається, що батько дитини неодноразово надавав дозвіл на виїзд дитини за межі України, однак на даний час відмовляється такий дозвіл надати, оскільки вважає, що позивач має намір вивезти дитину до Туреччини на постійне місце проживання. Оздоровлення та розвиток дитини є обовязком обох батьків. Однак, на думку суду, відповідач не вживаючи самостійних заходів для організації відпочинку і оздоровлення сина, необґрунтовано та з надуманих причин обмежує права позивача на розвиток та організацію оздоровлення та дозвілля дитини. За відсутності переконливих доказів наміру позивача вивезти дитину в Республіку Туреччину на постійне місце проживання, такі твердження сторони відповідача є припущенням і не можуть бути прийняті судом. З 21.07.2016 року в Туреччині за рішенням президента в звязку з невдалою спробою військового перевороту введено не військовий, а надзвичайний стан строком на 3 місяці. При чому, туристичний рух не припинений. Посольством України в Турецькій Республіці внесено спеціальні рекомендації громадянам України щодо введення надзвичайного стану. Сторона відповідача в судовому засіданні не заперечувала той факт, що позивач має спроможність тимчасово вивозити дитину за кордон на відпочинок та оздоровлення, і неодноразово виїжджала з дитиною за кордон. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України від 27.02.1991 р. (далі Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобовязання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на вїзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою воззєднання сімї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сімї (ст. 10 п. 1). Як вбачається із статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З урахуванням можливостей матері дитини періодично тимчасово виїжджати за кордон в різні країни, де дитина матиме можливість відпочити та оздоровитися, розвиватися духовно та фізично, розширяти світогляд, суд вважає, що надання дозволу на тимчасові виїзди дитини за кордон в супроводі матері без зазначення конкретної країни та періоду тимчасового виїзду буде цілком відповідати найвищим інтересам дитини. Позбавлення можливості неповнолітнього громадянина України [PERSON], [INFO] виїхати за кордон порушує його законні права та інтереси. Разом з тим, суд вважає, що дозвіл на тимчасові виїзди дитини слід обмежити трьохрічним строком. Періодичні виїзд дитини за кордон протягом трьох років сприятимуть розширенню світогляду дитини та добре позначаться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавлять останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітнього сина. Обставин, які обмежують право неповнолітнього [PERSON] на виїзд за межі України суд не вбачає. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягають до часткового задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених нею судових витрат в сумі 275,60 грн.

Outcome: partial