Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу №238-4 квартири [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 43,6 кв.м., загальною площею 59,6 кв.м., зареєстрований на Товарна Біржа «Нерухомість Центр» 04 березня 1999 року, зареєстрований в ММБТІ 09.03.1999 р. за №16156, укладений між, [PERSON], з одного боку, та [PERSON], [PERSON], [PERSON], від імені якої діє [PERSON] на підставі довіреності, виданої [PERSON], державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори 04 серпня 1996 року за реєстровим номером №4-2132, з іншого боку. На теперішній час вона не має можливості належним чином оформити свої спадкові права, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,\~на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову\~з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 04 березня 1999 року між, [PERSON], з одного боку, та [PERSON], [PERSON], [PERSON], від імені якої діє [PERSON] на підставі довіреності, виданої [PERSON], державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори 04 серпня 1996 року за реєстровим номером №4-2132, з іншого боку був укладений договір купівлі-продажу №238-4 квартири [ADDRESS]. Вказана квартира, яку [PERSON], придбав у відповідачів по даній справі, згідно реєстраційного посвідчення, складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 43,6 кв.м., загальною площею 59,6 кв.м.. Раніше квартира [ADDRESS] належала відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09 червня 1995 року, посвідченого [PERSON]державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори, зареєстрованого [PERSON] обласним бюро технічної інвентаризації, реєстровий №16156 від 18 вересня 1995 року. Договір купівлі-продажу №238-4 квартири був зареєстрований на Товарній Біржі «Нерухомість Центр», 04 березня 1999 року . Договір купівлі-продажу вказаної квартири підписаний сторонами власноручно. До теперішнього часу ніхто із сторін ніяких вимог, щодо порушення їх прав, не заявили, ніякого спору, з цих питань, у сторін не виникло. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони цього договору ухилились від його\~нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. Позивач вказує, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору. Позивач [PERSON] являється дружиною [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії І-ФП №296703, який згідно вищезазначеного договору купівлі-продажу купив зазначену квартиру. Чоловік позивача, який є власником квартири [PERSON], згідно свідоцтва про смерть серії І-ФП №115613 помер 15 червня 2000 року, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану м.Миколаєва, Миколаївської області, України 16 червня 2000 року складено відповідний актовий запис №3251. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS]. Позивач, як спадкоємець першої черги, звернулась до Другої [PERSON] державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявою про видачу на її імя Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті 15 червня 2000 року [PERSON]. Державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якою договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири гаражу) укладається у письмовій формі і підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а відтак, дійсність цього договору має бути встановлена відповідним рішенням суду. Відповідно\~\~до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відразу після укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами позивачем було зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у березні 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обовязки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Позивач на теперішній час не має можливості оформити свої спадкові права після смерті чоловіка, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений. Приймаючи до уваги те, що позивач не має можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, позов про визнання договору купівлі-продажу дійсним підлягає задоволенню. У відповідності до приписів\~статті 55 Конституції України\~як Основного Закону держави, статей\~4,\~16 ЦК України,\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом\~Конституції України, визначеним в статті 6, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією\~Конституцією\~межах і відповідно до законів України. Відповідно, Ленінський районний суд Миколаївської області є органом державної влади, який належить до судової гілки влади України. В свою чергу,\~статтею 19 Конституції\~визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі,\~в\~межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Системою органів і посадових осіб, на які покладено обовязок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, з метою\~\~ надання їм юридичної вірогідності, у відповідності до\~статті 1 Закону України «Про нотаріат», є нотаріат в Україні. Виходячи з системного аналізу норм\~законів України «Про судоустрій і статус суддів»\~та «Про нотаріат», суд приходить до висновку, що він не наділений правом підміняти органи нотаріату в оформленні спадкових прав у разі відсутності порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Як розяснено у п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008\~Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З огляду на те що нотаріусом було розяснено, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, необхідно звернутись до суду для визнання вищезазначеного договору дійсним, суд вважає, що задоволення вимоги про визнання угоди дійсною є достатньою підставою для отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса, тому вимога про визнання договору дійсним підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»,

Outcome: approved