Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про захист прав споживачів та стягнення коштів у розмірі 39980,14 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28.12.2018 року у банку відповідача відкрила картковий рахунок та отримала банківську картку, якою тривалий час користувалась. Станом на 22.07.2020 року залишок коштів на її рахунку становив 75000,0 гривень і цього ж дня невідомі особи використати її картковий рахунок для оплати товарів двома транзакціями по 50000,0 російських рублів кожна. Цього ж дня, вона звернулася до банку з відповідною письмовою заявою про те, що не надавала жодних доручень на списання коштів та жодних операцій не вчиняла і як з`ясувалось в подальшому, служба безпеки банку встигла заблокувати та повернути на її картковий рахунок грошові кошти у розмірі 35019,86 гривень, однак суму коштів у розмірі 39980,14 гривень повернуто не було. Також вона звернулася з відповідною заявою в правоохоронні органи та за результатами розслідування встановлено, що невідома особа невстановленим шляхом втрутилась в роботу електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), систем та комп`ютерних мереж, і перебуваючи в м.Ростов на Дону Російської Федерації, зняла з її банківської картки грошові кошти у розмірі 39980,14 гривень. Вона зверталася до відповідача з відповідним проханням про повернення грошових коштів у розмірі 39980,14 гривень, однак отримала відмову. Вважаючи, що саме банк не вжив заходів для належного зберігання її коштів, вказану суму просить стягнути у примусовому порядку. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Зазначає, що невід`ємною частиною укладеного між сторонами договору є Правила користування карткою, якими передбачено можливість користування карткою за допомогою мобільних додатків, а також покладено обов`язок на позивача зберігати конфіденційність одноразових паролів, кодів та інших засобів доступу. Надана позивачу кредитна картка зв`язана з мобільним додатком Google Pay/Apple Pay на мобільному пристрої позивача через систему OTP Smart, і окрім банку позивач теж була зобов`язана забезпечити конфіденційність інформації про її картку та картковий рахунок. Позивач не долучила доказів про виконання такого обов`язку, і зокрема про нерозголошення свого логіну та паролю та про вжиття нею достатніх заходів безпеки. У зв`язку з наведеним, просить відмовити у задоволенні позову, вважаючи такий недоведеним. У відповіді на відзив позивач навела аргументи, аналогічні мотивам позову, наголошуючи на відсутності доказів про те, що крадіжка відбулась саме з її вини. Що стосується правил надання банківських послуг, такі не містять її підпису та почали діяти вже після укладення нею договору, а саме з 22.07.2020 року. Окремо звертає увагу на те, що саме банк повинен довести відсутність своєї вини і вказаний обов`язок не може перекладатись на клієнтів банку. Інших заяв по суті справи не надходило. Позовна заява поступила до суду 04.11.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.11.2020 року, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. З огляду на наявність кримінального провадження, порушеного по факту викрадення коштів, представник відповідача подав клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення кримінального провадження. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.03.2021 року, у задоволенні такого клопотання відмовлено. Також для підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, позивач подала заяву про допит її в якості свідка. Суд вказане клопотання задовольнив та допитав позивача в якості свідка. В силу вимог Закону та враховуючи предмет спору дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України, суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. Позивач приймала участь у розгляді справи особисто та через свого повноваженого представника, який є адвокатом, а також надала пояснення в якості свідка. В такому випадку суд в силу вимог ст.221 ЦПК України звільнений від обов`язку роз`яснювати процесуальні права та обов`язки. Представник відповідача скористався своїм правом, передбаченим у ч.3 ст.211 ЦПК України та подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відтак суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судовому засідання позивач та його повноважний представник висловились про підтримання позову. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги заперечує та просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2018 року шляхом підписання заяви-анкети, сторони уклали договір про надання банківських послуг, на підставі якого банк відкрив позивачу картковий рахунок та видав відповідну кредитну картку. Копія цієї заяви долучена до матеріалів справи (а.с.10). Відповідно до скріншотів SМS-повідомлень позивача (а.с.11-13), 22.07.2020 року на її мобільний телефон надійшло два SМS-повідомлення про здійснення двох транзакцій за допомогою її карткового рахунку та списання з нього кожного разу по 50000,0 російських рублів. Цього ж дня о 10:55 год. мала місце третя транзакція на суму 60999,0 російських рублів, після чого залишок на рахунку позивача став нульовим. Вказані обставини сторонами не оспорюються та крім цього, додатково-підтверджуються звітом-рахунком за період з 21.07.2020 року по 22.07.2020 року (а.с.14). Цього ж дня, позивач звернулася до відповідача з відповідною письмовою заявою про те, що не вчиняла жодних операцій з картковим рахунком (а.с.15), а також звернулася із заявою в правоохоронні органи. За фактом незаконного заволодіння коштами позивача, внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361 КК України. У витягу також зазначено, що незаконне втручання в роботу електронно-обчислювальних машин відбулось в м.Ростов на Дону Російської Федерації. Вказане кримінальне провадження не завершене. Про підозру у вчиненні злочину нікому не повідомлялось. В кінцевому, банк повернув на картковий рахунок позивача частину списаних коштів у розмірі 35019,86 гривень. Сума коштів у розмірі 39980,14 гривень залишилась неповернутою. Позивач зверталась до відповідача з відповідним письмовим зверненням про повернення їй грошових коштів. Листом від 09.09.2020 року, відповідач відмовив у поверненні зазначених коштів (а.с.17), після чого позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити не стільки питання викрадення коштів, скільки питання відповідальності відповідача, який обслуговував банківський рахунок, з якого були викрадені кошти. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до частин першої та третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. За змістом статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Згідно пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Неналежним платником в силу вимог п.1.32 статті 1 цього Закону визнається особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Таким чином, як зазначив Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-71цс15 (постанова від 13.05.2015), лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. В свою чергу, за наслідками розгляду цивільних справ № 127/23496/15-ц (постанова від 14.02.2018) та № 691/699/16-ц (постанова від 20.06.2018) вказаний висновок був повністю підтриманий Верховним Судом. При цьому, за наслідками розгляду цивільної справи № 751/6050/18 (постанова від 21.04.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду доповнив ці висновки та зазначив, що наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Більше того, як зазначив Верховний Суд у цій справі, сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Повертаючись до обставин даної справи суд зазначає, що спірні транзакції, як про це зазначено у звіті-рахунку (а.с.14), проводились в м.Ростов на Дону Російської Федерації, в той час як позивач в цей час знаходилася в Україні та в день проведення спірних транзакцій звернулася з відповідними заявами до керуючого відділенням банку в м.Львові та до Личаківського ВП ГУНП у Львівській області. Крім цього, банківська діяльність в силу вимог статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» полягає в тому числі у відкритті та веденні банківських рахунків фізичних осіб, а отже, якщо на клієнта покладено обов`язок збереження конфіденційних даних, які дають змогу ідентифікувати платіж, то саме банки зобов`язані вживати заходів безпеки, які унеможливлять несанкціонований доступ до банківського рахунку. Таким чином, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби його вклад до банку перебував у безпеці. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Будучи допитаною в якості свідка позивач підтвердила обставини, викладені нею у позовній заяві та вказала, що не передавала даних про свій картковий рахунок третім особам і не уповноважувала нікого на розпорядження коштами. Зрештою, у справі яка розглядається після чергової спірної транзакції, відповідач сам заблокував рахунок позивача, після чого частину коштів вдалось повернути. Така обставина на думку суду не просто додатково підтверджує незаконність спірних транзакцій, але й свідчить про те, що сам відповідач усвідомлював їх незаконність. Відтак, твердження останнього про те, що спірні транзакції проведені згідно усіх вимог платіжної системи є безпідставними. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У даній справі немає жодного доказу про те, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідач, як вбачається лише на основі припущень будує свій висновок про можливість передачі позивачем конфіденційних даних, тоді як за змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Навпаки факти і обставини свідчать про протилежне, а саме про те, що зі сторони відповідача не було забезпечено достатніх заходів безпеки, які б унеможливлювали ініціацію неналежного переказу, що власне і сприяло несанкціонованому заволодінню коштами позивача. Тому в силу вимог п.37.2 ст.37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідач за рахунок власних коштів повинен відшкодувати позивачу завдані збитки. Як наслідок, суд визнає позов обґрунтованим та ухвалює рішення про його задоволення. Згідно вимог пп.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» на момент пред`явлення позову підлягав сплаті судовий збір у розмірі 840,80 гривень. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнена від сплати судового збору. Тому, в силу вимог ч.6 ст.141 ЦПК України такий підлягає стягненню безпосередньо з відповідача в дохід держави. З огляду на задоволення позову в повному обсязі, понесені відповідачем судові витрати у відповідності до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved