Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивач звернулась з позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір № 910.26644, укладений 22.08.2014 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» на підставі порушень ст. 11, п. 7 ст. 15, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п.3.2, 3.4, 3.6 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ч. 1 ст. 203, ст. 229 Цивільного Кодексу України та застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України. Відповідно до кредитного договору позивач отримала кредит в сумі 181440,00 грн. строком на 36 місяців на споживчі цілі фінансування купівлі транспортного засобу.\~ В обґрунтування позовних вимог вказала, що підписала договір внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Свої вимоги мотивувала тим, що \~працівники банку всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» не надали їй в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, таким чином ввівши її в оману щодо реальних матеріальних витрат, повязаних з укладенням договору. Кредитний договір, укладений між сторонами, на думку позивача, містить несправедливі умови, зокрема, умови про зміни у витратах; враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився; існує дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту; графік погашення кредиту не видавався; які суми, на які рахунки зараховувались невідомо, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на погіршення становища споживача, що є підставами для визнання такого договору недійсним. Крім того, позивач в позові вказує, що [PERSON], яка від імені відповідача підписала оспорюваний договір, не мала повноважень на укладення та підписання кредитних договорів від імені ПАТ «Ідея Банк». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задоволити. Представник відповідача в судові засіданні не зявлявся, направив заяву про розгляд справи без його участі, відповідно до ст. 169 ЦПК України розгляд справи проведено у відсутності представника відповідача. До суду надійшли письмові заперечення проти позову, відповідно до змісту яких відповідач позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні. В обґрунтування заперечень представник відповідача вказує, що банком при укладенні даного кредитного договору повністю дотримані вимоги чинного законодавства, в тому числі і положення Закону України «Про захист прав споживачів», доводи позивача, викладені в позовній заяві не відповідають змісту Кредитного договору та спростовуються письмовими доказами, вважає, що підстави для визнання Кредитного договору недійсним відсутні. Письмові заперечення приєднані до матеріалів справи (а.с. 22-24). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. \~ \~ Статтею 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. \~ Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У своїх вимогах позивач посилається на порушення відповідачем при укладенні оспорюваного договору норм Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позивачу повної інформації про вартість кредиту та умови кредитування, що призвело до того, що договір було укладено під впливом помилки щодо оцінки матеріальних витрат, які повязані з оформленням кредиту. 22.08.2014 року між позивачем та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № 910.26644, в пункті першому Розділу 1 якого вказано, що Банк надає позичальнику кредит в сумі 181440,00 гривень на строк 36 місяців. Згідно п. 2 Розділу 1 Кредитного договору кредит надається для: -Фінансування купівлі позичальником транспортного засобу у сумі 172800,00 грн; -Фінансування страхового платежу за Договором добровільного страхування транспортного засобу № 1501588-02-10-01 від 22.08.2014 року на умовах повного КАСКО в сумі 0,00 грн.; -Фінансування страхового платежу страхування життя Позичальника в сумі 8640,00 грн. В судове засідання представник позивача надав оригінал кредитного договору, зазначив, що позивач його підписала особисто, транспортний засіб, на придбання якого позивач отримувала споживчий кредит, був нею придбаний. Відповідно до п.п. 1, 2 Розділу 3 Кредитного договору за користування кредитом Позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки збільшена на 13,4900% ([PERSON]). Станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за Рішення Правління [PERSON], становить 9,5 %, що разом з Маржою [PERSON] складає змінювану процентну ставку в розмірі 22,9900%. Також умовами Розділу 3 Кредитного договору передбачено порядок зміни плаваючої відсоткової ставки за даним кредитом. Згідно п. 1 розділу 7 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобовязаний погашати заборгованість за даним Договором у вигляді ануїтентних платежів відповідно до Графіку щомісячних платежів. Пунктом 3 цього ж Розділу визначено, що позичальник має право достроково погасити кредит повністю або частинами до закінчення строку, передбаченого п.1 Розділу 1 Договору. Сплата додаткових платежів за дострокове погашення кредиту умовами Договору не передбачена. Зі змісту п.п. d п. 2 Розділу 6 Кредитного договору вбачається, що до дня видачі кредиту позичальник зобовязаний укласти з акредитованою банком страховою компанією, за свій рахунок: договір страхування предмета застави (на умовах повного КАСКО), договір добровільного страхування життя першим вигодонабувачем за якими є Банк і договір обовязкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та своєчасно сплачувати страхові внески. Крім того, умовами Кредитного договору визначено, що у разі несплати позичальником чергового платежу за умовами Договору страхування КАСКО Банк має право перераховувати суму страхового платежу на виконання умов Договору страхування КАСКО, що в свою чергу може призвести до збільшення суми кредиту (п.п. 2,3,4 розділу 1, п.п. d п. 1 Розділу 5 Кредитного договору). Згідно п. 2 Розділу 9 Кредитного договору Позичальник заявляє та гарантує, що уся інформація та документи (у тому числі ті, що містяться в Договорі та кредитній справі Позичальника), які повідомлені та надані ним [PERSON] з метою одержання кредиту є достовірними та відповідають дійсності; Банк повідомив в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним в Законі він ознайомлений; він ознайомився з тарифами [PERSON] і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу Договору з усіма додатками до нього йому вручено [PERSON] при підписанні Договору, умови Договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам. В пунктах 10,11 цього ж Розділу вказано, що невідємною частиною цього Договору є додатки до нього, а саме: а) додаток 1 Графік щомісячних платежів; б) додаток № 2 Розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки. Позичальник підписом на цьому договорі стверджує, що отримав додатки до Договору та ознайомлений з їх змістом (а.с. 11-12). Представник відповідача в обґрунтування заперечень проти позову направив до суду фотокопії згоди фізичної особи субєкта кредитної історії, письмової згоди фізичної особи-клієнта банку, довідки-повідомлення, Розрахунку сукупної вартості кредитування та реальної вартості процентної ставки, Графіка щомісячних платежів, підписаних позивачем [PERSON] Зі змісту довідки-повідомлення, підписаного позивачем, вбачається, що [PERSON] підтвердила, що кредитодавець до підписання Кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, а саме - особу та місцезнаходження кредитодавця - ПАТ «Ідея Банк» м. Львів, вул. Валова, 11; умови кредитування: можлива сума кредиту 181440, грн.; строк, на який кредит може бути одержаний 36 місяців; мета отримання кредиту придбання автомобіля; форми та види його забезпечення; можливість проведення оцінки майна; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача - безготівкова, плаваюча процентна ставка, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовна вартість кредиту становить 132685, 00 грн. з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості супутніх послуг, фінансових послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків тощо), варіанти погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги щомісячне погашення ануїтентними платежами; можливе дострокове часткове або повне погашення кредиту (а.с. 73). Частина 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену\~статтями 15\~і\~23\~цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Дослідивши зміст Кредитного договору, додатків №№ 1 та 2 до нього, довідки-повідомлення, підписаних позивачем, суд приходить до висновку, що відповідачем дотримано вимоги ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, ПАТ «Ідея Банк» було надано [PERSON] інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, в тому числі детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (нотаріуса, страховика тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Водночас суд вважає, що відповідачем доведено ту обставину, що один примірник договору та додатків до нього були вручені споживачеві [PERSON] (п.п. 2, 10,11 Розділу 9 Кредитного договору). В позовній заяві позивач посилається на п. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу для визнання даного кредитного договору недійсним. Разом з тим, п. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що надання споживачеві недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) може мати наслідком лише розірвання договору та відшкодування збитків. В частині 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас позивач не заявляла вимоги про розірвання договору та стягнення збитків. Надання споживачу, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) не має наслідком визнання договору недійсним. За положеннями частини пятої статті 11, статті 18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Таким чином, зі змісту ч.ч. 5, 6 Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що недійсність кредитного договору в цілому може мати місце лише тоді, коли недійсність окремих його положень, які закріплюють несправедливі умови договору споживчого кредиту, зумовлює зміну інших положень договору. В позовній заяві як на несправедливі умови договору позивач посилалась на те, що договір містить умови, які передбачають зміни у витратах, збільшення відсоткової ставки, наявність витрат, повязаних з достроковим погашенням кредиту. Проте, судом не встановлено, що кредитний договір, який укладено між сторонами, містить умови, які передбачають зміни у витратах щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення. Представник позивача також не назвав конкретні пункти договору, умовами яких передбачено такі зміни у витратах. Зі змісту п. 10 Розділу 2 Кредитного договору вбачається, що позичальник зобовязується сплачувати за обслуговування кредитної заборгованості позичальник 0,00% від початкової суми кредиту, починаючи з 0 місяців. Аналогічний розмір визначено і в Розрахунку сукупної вартості кредитування та реальної вартості процентної ставки. В оспорюваному позивачем договорі виплати позичальника визначені не за формулою зі змінними величинами, тому такі умови не суперечать положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Безпідставним є посилання позивача в позові на невиконання відповідачем п.п. 1.4.1.7.3, 1.4.1.7.4 кредитного договору, оскільки такі пункті в договорі, укладеному між сторонами, відсутні. Зі змісту Графіка щомісячних платежів, долучених представником відповідача до матеріалів справи, вбачається, що повернення отриманого кредиту складається зі сплати кредиту та погашення відсотків (а.с. 74). Позивач не довів суду належними та допустими доказами, що є його обовязком в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України, якими встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування покладено на сторони, що банком було самостійно змінено та підвищено певні платежі в порушення умов договору, що призвело до сплати коштів у розміру більшому, ніж визначено в Графіку щомісячних платежів, а вона вимушена була їх сплачувати, чим їй спричинено збитки, що є обов'язковою умовою для визнання умов договору несправедливими. Абсолютно не аргументовано позивачем посилання, яке міститься в позові, що збільшилась відсоткова ставка за кредитним договором, як і не доведено представником позивача в судовому засіданні, чи відбулось збільшення відсоткової ставки, чим воно обумовлено, і що таке підвищення порушує умови укладеного договору, оскільки в самому договорі визначено, що відсоткова ставка за даним кредитом є змінною за певних умов. Дослідивши та проаналізувавши зміст кредитного договору та додаток № 2 до Кредитного договору Розрахунок сукупної вартості кредитування та процентної ставки, суд приходить до висновку, що зміст останнього цілком з узгоджується з умовами укладеного між сторонами Кредитного договору. До Розрахунку сукупної вартості кредитування та процентної ставки не включено платежі, які не передбачені Кредитним договором або не відповідають його положенням. Щодо посилань представника позивача, що надані представником відповідача фотокопії документів не є належними доказами, суд вказує наступне. Фотокопії документів, направлені представником відповідача для долучення до матеріалів справи, виготовлені в належній якості, на них містяться всі реквізити, засвідчені відповідно до Стандарту організаційно-розпорядчої документації ГОСТ 6.38-90, засвідчені та підписані уповноваженою особою - Головою Правління ПАТ «Ідея Банк», скріплені печаткою юридичної особи, а тому у суду відсутні будь-які сумніви щодо недостовірності їх змісту, суд приймає їх як належний доказ по справі. Суд критично ставиться до пояснень представника позивача, що у позивача [PERSON] відсутні оригінали зазначених документів, оскільки згідно умов підписаного нею Кредитного договору, про що вказувалось вище, позичальник до моменту підписання самого договору отримала в банку Кредитний договір та додатки до нього Графік щомісячних платежів та Розрахунок сукупної вартості кредитування та процентної ставки, проте в судове засідання такі документи представником позивача надані не були. Спростовуються матеріалами справи доводи позивача, що [PERSON] не мала повноважень на підписання кредитного договору від імені ПАТ «Імекс Банк». Зі змісту Довіреності від 12.12.2013 року № 16.1-02/102354, виданої ПАТ «Ідея Банк» в особі Голови Правління [PERSON], вбачається, що [PERSON] уповноважена на підписання кредитного договору при наданні кредитів на придбання транспортних засобів (а.с. 72). За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як на правову підставу позову позивач посилається на ст. 229 ЦК України, якою визначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними» визначено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. В ході судового розгляду справи судом не встановлено, що позивач вчинила правочин під впливом помилки, доводи позивача є безпідставними та не підтверджені належними доказами. Крім того, позивач [PERSON] згідно з ч.2 ст.1056 ЦК України мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Відповідно до п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Проте цим правом позивач також не скористалась. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що під час укладання сторонами кредитного договору відповідачем було дотримано всіх вимог, які є необхідними для дійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору в цілому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed