Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого вказала, що працювала журналістом в ДП ТКК Верховина ТОВ Верховина з 01.02.2013р. по 29.08.2014р. та була звільнена з посади під час перебування на лікарняному. Вважає звільнення незаконним, оскільки заяву на звільнення за згодою сторін вона написала під тиском зі сторони керівництва каналу, хоча її потрібно було звільнити з роботи за скороченням штату, оскільки строк дії ліцензії на каналі закінчився 26.07.2014р., її робочого місця фактично немає. За два місяці про наступне вивільнення вона не попереджалася. Також вважає, що керівництвом каналу порушено ч.3 ст.13 ЗУ Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів, оскільки замість 36 календарних днів щорічної відпустки їй було надано 24 календарних дні, за 7 місяців невикористаної відпустки виплатили лише за 14 днів, замість 21 дня. Також вона не отримала компенсації за перебування на лікарняному в період з 29.08.2014р. по 03.09.2014р. З лютого 2014р. власником в одностронньому порядку позивачу було знижено заробітну плату, що є порушенням ст.97 КЗпП України. Позивач не працює з 30 серпня 2014р. Вважає, що строк, який сплив із зазначеної дати до дня поновлення на роботі це її вимушений прогул. Середній заробіток за час вимушеного прогулу на день висунення позову становить 2 197 грн. на місяць. Щодо неправомірних дій керівництва позивач зверталася до прокуратури Коростишівського району. Позивач просить суд поновити її на посаді журниліста в ДП ТКК Верховина ТОВ Верховина та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.08.2014р. до дня поновлення на роботі, що становить 4 394 грн., а також компенсацію за 19 днів невикористаної відпустки та компенсацію за лікарняний з 29.08.2014р. по 03.09.2014р. В судовому засіданні позивач підтримав позов з викладених вище підстав, просила суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник позов не визнали, суду пояснили, що позивач працювала журналістом на каналі Верховина з 01.02.2014р. по 29.08.2014р. Строк дії ліцензії на каналі закінчився 26.07.2014р. і поновлювати її керівник не мав наміру. 29.08.2014р., тобто в день звільння позивач добровільно написала заяву про звільнення її із займаної посади на підставі п.1 ст.36 КзпП України. В подальшому, після написання заяви вона звернулася до Коростишівської ЦРЛ та оформила листок непрацездатності, який надала ДП ТКК Верховина для здійснення оплати. Просили суд в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що 29.08.2014р. вона разом з позивачем їздила в м.Житомир. На її запитання щодо звільнення позивач відповіла, що все гаразд, жодних претензій до керівництва не було. А потім зясувалося, що позивач після звільнення звернулася до лікаря. Суд, заслухавши позивача, представників відповідача, свідка, дослідивши надані сторонами докази на умовах змагальності, в межах позовних вимог вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в ДП ТКК Верховина ТОВ Верховина з 01.08.2013р. по 29.08.2014р. на посаді журналіста, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.3). З 01.08.2014р. позивач перебувала у відпустці. В подальшому позивач написала заяву про звільнення її з роботи за згодою сторін з 29.08.2014р. Подавши заяву про звільнення з роботи позивач з цього часу не виконувала своїх трудових обовязків та не перебувала на роботі. В подальшому позивач звернулася до лікаря Коростишівської ЦРЛ та оформила листок непрацездатності. Так, відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 36 КЗпП України передбачені підстави припинення трудового договору. Позивач добровільно написала заяву на звільнення, на підставі якої був виданий наказ про звільнення, доказів того, що заяву на звільнення вона писала під примусом та тиском з сторони керівництва суду не надано, тому суд вважає, що позивач правомірно була звільнена із займаної посади. Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України угода сторін трудового договору є підставою припинення трудового договору. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженими ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Таким чином суд вважає, що на підставі п.1 ст.36 КЗпП України позивач повинна бути звільнена з роботи у погоджений сторонами трудового договору строк 29.08.2014 року, так як установлені КЗпП України гарантії щодо недопущення звільнення працівника з роботи у період його тимчасової непрацездатності не поширюються на звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 3 статті 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, така норма закріплена також ст.60 ЦПК України, проте виключає випадки встановлені ст.61 ЦПК України. Згідно ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі, стягується середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі. Оскільки при звільненні позивачу були виплачені усі кошти, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 серпня 2014 року до дня поновлення на рботі в сумі 4 394 грн. стягненню не підлягає. Що стосується позовної вимоги щодо стягнення коштів за невикористану відпустки, то суд вважає, що вона задоволенню не підлягає, оскільки згідно виписки з колективного договору щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менше 24 календарних днів, а не 36 днів, як зазначає позивач. При звільненні з позивачем був проведений повний розрахунок. Враховуючи, що звільнення [PERSON] з роботи було проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, тому в задоволенні її позовних вимог необхідно відмовити. На підставі ст.88 ЦПК України судові витрати необхідно віднести на рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed