Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-26 00:00:00

Позивач звернулася до районного суду з позовною заявою, в якій, діючи як законний представник малолітньої дочки [PERSON], [INFO], просить позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], власником якої є малолітня [PERSON] Позов мотивований тим, що позивач та відповідач, який до зміни мав прізвище [PERSON], є батьками доньки [PERSON], [INFO]. 03.02.2005 року між [PERSON] (на даний час [PERSON]) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Біляєвим В.О. 03.02.2005 р. за реєстром № 904, придбана квартира [ADDRESS], що в Подільському районі м. Києва. Оскільки позивач не перебувала з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, то право власності на вказану квартиру було зареєстровано на останнього. Позивач зареєструвала своє місце проживання у вказаній квартирі 17.05.2005 року, а відповідач [PERSON] - 25.04.2006 року, їхня дочка [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 15.08.2006 року. В подальшому, 27.04.2007 року [PERSON] подарував їхній дочці вказану квартиру. 07.08.2007 року, тобто після укладення договору дарування квартири, [PERSON] без відповідної на те згоди, зареєстрував у вказаній квартирі свою матір [PERSON] На даний час відповідачі не проживають у вказаній квартирі, комунальні послуги не сплачують з 2010 року. Доступу позивач, та її донька до квартири не мають, змушені винаймати житло та нести додаткові витрати за оренду квартири. Позивачу невідомо де знаходиться [PERSON], зв*язку з ним вона не має, участі в утриманні спільної дочки відповідач не приймає останні вісім років (з середини 2007 року). Для врегулювання питання стосовно тимчасового виїзду дочки за кордон, позивачем приймалися необхідні заходи щодо повідомлення [PERSON] за адресою реєстрації. Однак лист відповідачами не був отриманий, у зв'язку з їх не проживанням за зазначеною адресою. При розгляді справи в районному суді стосовно надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, встановлено, що судові повістки направлялись відповідачу, однак у зв*язку з не проживанням за вказаною адресою відповідачів, не були вручені. Встановити місце проживання відповідачів позивачу не вдалось. Разом з ти, позивачу стало відомо про примусове стягнення з неї та відповідачів заборгованості за спожиту електроенергію. З метою здійснення виконавчого провадження, державним виконавцем було здійснено вихід за адресою: [ADDRESS], однак осіб боржників (відповідачів) встановити не вдалося. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням як такий, що не користується ним більш 1 року без поважних причин. В зв*язку з вище зазначеним, позивач, яка діє в інтересах своєї дочки, з метою захисту прав останньої, змушена звернутись з даним позовом до суду. До початку розгляду справи позивачем уточнені позовні вимоги, за якими вона просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст.405 ч.2 ЦК України. В судовому засіданні позивач підтримала уточнені позовні вимоги в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, пояснивши, що відповідачі не живуть в квартирі з вересня 2010 року, при цьому власницею [ADDRESS] являється її дочка [PERSON] Додала, що рішенням Подільського районного суду м.Києва від 1.03.2016 р. відповідач позбавлений батьківських прав стосовно їх сумісної малолітньої дочки. Крім того, вказала, що зі слів їй відмов, що відповідач [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], не зважаючи на свою реєстрацію у зазначеній квартирі, фактично мешкає в м.Суми, є пенсіонеркою та там отримує пенсію, але точну адресу її місця проживання не знає. Додала, що відносин з відповідачем не підтримує, де він може проживати не знає, знає, що раніше переховувався в зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись, що наявні всі передбачені законом підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки не проживають в квартирі з вересня 2010 року, не користуються даною квартирою без поважних причин більш 1 року, комунальні послуги не сплачують, а також вже не являються родичами позивача. Відповідачі у судове засідання повторно не з'явилися, своє право на участь у судовому засіданні не використали, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідно до вимог закону. Повідомлення про причини їх неявки до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв'язку з цим, суд на підставі ст.ст.169 ч.4, 224 ч.1 ЦПК України постановляє заочне рішення. Суд, встановивши обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Позивач [PERSON] є матір'ю малолітньої [PERSON], [INFO], народження якої зареєстровано відділом РАЦС Копаківського РУЮ м.Суми 20.05.2003 р. актовим записом № 405, що підтверджено свідоцтвом про народження [NUMBER]. Як вбачається зі вказаного свідоцтва про народження, батьком дитини є [PERSON], батьківство якого було встановлено актовим записом № 53 від 20.05.2003 р. з видачею 20.05.2003 р. відділом РАЦС Ковпаківського районного управління юстиції м.Суми свідоцтва [NUMBER]. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року, яке набрало законної сили, по цивільній справі № 758/15722/15-ц за позовом [PERSON] відповідача [PERSON] позбавлено батьківських прав по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] Під час розгляду справи № 758/15722/15-ц було встановлено, що [PERSON], [INFO], змінив прізвище змінив прізвище на «[PERSON]» в зв'язку з реєстрацією шлюбу, зареєстрованого відділом Липоводолинського районного управління юстиції Сумської області актовим записом № 43 від 28.08.2008 р. Відповідно до ст.60 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрала законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Біляєвим В.О. та зареєстрованого в реєстрі № 904, [PERSON] (доз зміни прізвища [PERSON]) придбана квартира [ADDRESS] в Подільському районі м.Києва. Відповідно до договору дарування від 27.04.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Нечипоренком О.В. за реєстром №235, [PERSON] подарував вищевказану квартиру [ADDRESS], малолітній дочці [PERSON], як законний представник якої діяла [PERSON] Право власності на квартиру зареєстровано за власником [PERSON] в установленому законом порядку БТІ м.Києва . Як вбачається з довідки форми № 3, виданої КП «Куренівське Подільського району м. Києва» за вих.№ 2459/707 від 01.06.2016 р., на час розгляду справи в спірному житловому приміщенні зареєстровані: [PERSON], [INFO], як власник особового рахунку, - з 15.08.2006 р., позивач [PERSON], [INFO], - з 17.05.2005 р. як мати, відповідач [PERSON], [INFO], як батько, - з 25.04.2006 р., відповідач [PERSON], [INFO], - з 07.08.2007 р., як баба. З матеріалів справи вбачається, що 15.04.2011 р. Подільським районним судом м. Києва було видано судовий наказ про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] боргу за електроенергію в сумі 4 036,82 грн. З метою виконання відкритого 08.08.2013 року виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу №2-Н-435/11 державним виконавцем Москаленко В.В. було здійснено вихід за адресою: [ADDRESS], однак осіб боржників (відповідачів) встановити не вдалося, двері квартири були зачинені, що підтверджується актами державного виконавця від 18.04.2014 року та 31.05.2016 року. При розгляді цивільних справ № 758/15722/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав, № 758/8618/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, було встановлено непроживання відповідача за адресою реєстрації ([ADDRESS]. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім'ї власника права користування займаним приміщенням. Згідно з актами, складеними КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м.Києва» 06.11.2015 р., 26.01.2016 р. та 23.06.2016 р., відповідачі [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS], фактично не проживають за місцем своєї реєстрації. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є сестрою позивача у справі, суду показала, що відповідач [PERSON] до переїзду в Київ мешкав з позивачкою та дитиною однією сім'єю в м.Суми. Приблизно з 2006 р. вона не бачить, відповідача, який не проживає разом з позивачкою та дитиною. Неодноразово з 2012 р. вона з позивачем приходили до спірної квартири, але та ніхто не мешкав. Коли в 2016 р. приїздила до Сум, то від знайомих чула, що мати [PERSON] - [PERSON] живе в місті та получає пенсію. У суду не має підстав стави під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком, його показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим представленим доказам. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі мали об'єктивну можливість користуватися спірним житловим приміщенням, перешкод їм позивач не чинила, майно та речі відповідача в квартирі відсутні. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що з вересня 2010 року відповідачі не користується вищевказаним житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажають, чим перешкоджають позивачу, як законному представнику власника квартири, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи їх законні права та інтереси які необхідно поновити. На спростування доводів позивача відповідачі всупереч вимогам ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України не надали суду доказів, котрі б підтверджували факт їх проживання у спірній квартирі або поважність причин не проживання у цій квартирі. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи те, що відповідачі не проживають у спірній без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України вони вважаються таким, що втратили право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], не мешкаючи в спірній квартирі з вересня 2010 р. без поважних причин, втратили право користування житловим приміщенням, в зв'язку з чим підлягають визнанню такими в судовому порядку. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України,

Outcome: approved