Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрована і постійно проживає. Разом з нею у квартирі зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Однак, [PERSON] з серпня 2019 року не проживає за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] , оскільки виїхала за кордон. Факт не проживання підтверджується актами про фактичне місце не проживання від 20.01.2021 року та від 25.03.2021 року, складеним ЛКП «Господар» та засвідченими сусідами, які проживають в цьому будинку. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, житлом не цікавиться і з нею не спілкується. Перешкод у користуванні жилим приміщенням вона відповідачу не чинила. Вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку з тривалою понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. Враховуючи наведене, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Справа поступила до суду 05.04.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.04.2021 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. У зв`язку з неявкою відповідача у судове засідання 25.05.2021 року та 24.06.2021 року, розгляд справи було відкладено на 24.06.2021 року та 15.09.2021 року відповідно. Позивач та її представник 15.09.2021 року в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Разом з тим, позивач подала суду заяву, в якій зазначила про підтримання позовних вимог та просить розглядати справу у її відсутності, також не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася без поважних причин, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Відзив на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подала. Враховуючи те, що позивач не заперечила проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності сторони позивача та відповідача, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 15.09.2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 14.09.1994 року (а.с.5). Відповідно до\~копії свідоцтва\~про одруження\~Серії [NUMBER] ,\~виданого 20.01.1998\~року,\~ [PERSON] \~уклала шлюб\~з [PERSON] ,\~який зареєстрований 20.01.1998 року Личаківським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Львова, актовий запис № 11 (а.с.6). Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно довідки виданої ЛКП «Господар» № 274 від 19.03.2021 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] ,1973 р.н. з 01.08.2019 року по даний час (а.с.7). Відповідно до актів, складених комісією ЛКП «Господар» від 20.01.2021 року та 25.03.2021 року, вбачається, що відповідач [PERSON] , 1973 р.н. фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.8, 9). Згідно листа Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 29.03.2021 року № 33-вих.23587 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано дві особи, а саме: [PERSON] , 1951 р.н., [PERSON] , 1973 р.н. (а.с.10). Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому, дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст.77-79 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном. Разом з тим, згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до вимог ст.ст.71, 72 Житлового кодексу України особа, яка більше шести місяців не проживає без поважних причин за місцем свого проживання може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обставини не проживання відповідача без поважних причин більше шести місяців за місцем реєстрації підтверджується письмовими доказами по справі. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Відповідно до п.п.19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931 цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15- ц (провадження 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372 св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Виходячи з\~вищенаведеного,\~оцінивши зібрані\~у справі\~докази в\~їх сукупності,\~суд дійшов\~висновку,\~що позов\~є підставним\~та обґрунтованим\~і підлягає\~до задоволення,\~а саме\~слід визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1).

Outcome: approved