Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» в якому просить: визнати недійсним кредитний договір № 490084387 від 14.08.2008 р., який укладено між ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступник ПАТ «Альфа-Банк») та [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що укладений між позивачем та відповідачем 14.08.2008 року кредитний договір № 490084387 є укладеним з суттєвим порушенням істотних умов ПАТ «Альфа Банк», встановлених вимогами діючого законодавства України, що регулює спірні правовідносини зі споживчого кредитування, які необхідні для його укладення, всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства України, а його дія грубо порушує охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг. Також кредитний договір не містить всіх істотних умов які визначені в законодавстві, що регулює споживче кредитування. Умови кредитного договору є також несправедливими, а тому Позивач просить захистити свої права шляхом визнання недійсним кредитного договору. Зазначене свідчить про наявність, на її думку, обману. Позивач зазначає, що навмисне не виконав переддоговірну роботу в порядку п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що стало передумовою введення його в оману. Вказує на наявність в діях банку ознак нечесної підприємницької практики, яка мала місце, як в зв'язку із введенням споживача в оману, так і внаслідок замовчування інформації про наявність іншої схеми кредитування, що є істотно дешевшою та вигіднішою для споживача ніж запропонована ануітетна схема погашення кредиту, що є найбільш невигідною для споживача та, відповідно, найбільш вигідна для банку. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Пояснила, що зміст та умови кредитного договору № 490084387 від 14.08.2008 року були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, а тому позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору. Відповідачем навмисно недотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом, як істотні та є необхідні, зокрема: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме не надав позичальнику повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого договором застави; у змісті оспорюваного кредитного договору встановлені несправедливі для позичальника умови договору. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надав заперечення на позов та просив розглянути справу за його відсутності. Як вбачається з заперечень ПАТ «Альфа-Банк» просить відмовити у задоволенні позову, зважаючи пропуск строку позовної давності, оскільки [PERSON] дізналась про порушення свого права принаймні 14.09.2008 р. і при цьому звернулась до суду лише 27.08.2015 р. Також в запереченнях зазначено, що під час укладання договору позивачу було відомо про всі його умови, жодних зауважень чи заперечень [PERSON] не висловлювала. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, і не заперечується сторонами, що 14.09.2008 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 490084387 за умовами якого позивач отримала від банківської установи грошові кошти у розмірі 21 225,31 доларів США на придбання транспортного засобу. Позивач вважає, що договір має бути визнано недійсним, зважаючи на те, що при його укладенні відповідачем не було дотримано положень Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, за вимогами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення договору, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В свою чергу положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В свою чергу п. 3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 передбачено, що У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 16 своєї Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»роз»яснив, що суди повинні з»ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Як свідчать матеріали справи, і не заперечується представником позивача, перед укладанням кредитного договору, [PERSON] було надано та ознайомлено з усією необхідною інформацією у вигляді п. 8 угоди та Додатку № 1 до договору, який є його невід»ємною частиною. Проте, як свідчить зміст даних документів, вони не містять усієї інформації, яка зазначена у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також під час розгляду справи не було отримано і доказів про те, що позичальник, отримуючи кредит у іноземній валюті був належним чином попереджений про відповідні ризики та методик. З іншого боку згідно до приписів ст. 256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, відповідно до ст. 261 ЦК України. Представник ПАТ «Альфа-Банк» просить застосувати наслідки пропущення встановленого законом строку для звернення до суду за захистом своїх прав, зважаючи на дату укладення кредитного договору - 14.09.2008 р. та звернення до суду у вересні 2009 р. Представник позивача пояснила в судовому засіданні, що про порушення своїх прав позивач фактично дізналась у 2015 році, зважаючи на звернення відповідача до третейського суду з вимогою про виконання недійсного правочину. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов»язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й об»єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Обов»язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Таку правову позицію висловив Верховний суд України за результатами розгляду справи № 6-75цс15 та виклав у постанові від 03.02.3016 р. За положеннями ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин беручи до уваги дату укладання договору - 14.09.2008 р. суд погоджується з доводами представника щодо пропуску позивачем строку позовної давності та вважає за можливе відмовити [PERSON] у задоволенні вимог про визнання недійсним кредитного договору укладеного нею з позивачем. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed