Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтувала таким. З 23.07.2012 року шлюб із відповідачем розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею, [PERSON] З припиненням шлюбу, відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Крім цього, з липня 2012 року, вона, [PERSON] неодноразово наполягала аби відповідач сплачував хоча б у мінімальному розмірі аліменти на утримання дитини у добровільному порядку, однак такі вимоги були залишені відповідачем без належного реагування. Ураховуючи наведене, позивач просила суд присудити до стягнення із відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі ? частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, а також стягнути аліменти за минулий час у відповідності до положень ст.191 СК України, у розмірі 7\~600 гривень із розрахунку з липня 2012 року по вересень 2015 року включно 38 місяців х 200 гривень, які вона вимагала, що становить 7\~600 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Суду пояснила, що з моменту припинення їх із відповідачем шлюбу, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини у добровільному порядку не надає. Її неодноразові звернення з липня 2012 року щодо виплати матеріальної допомоги хоча б у мінімальному розмірі по 200 гривень щомісячно відповідач ігнорує. На запитання відповідача позивач погодилась, що відповідач сплачував їй матеріальну допомогу, хоча й не регулярно, по 200 - 400 гривень через термінал, однак їх розмір не задовольняв потреби дитини і це було досить рідко. Підтвердила, що інколи відповідач купляв речі для дитини, з яких шкільну форму ще коли дитина йшла у перший клас, планшет у 2014 році. В судовому засіданні позивач просила суд присудити з відповідача на її користь хоча б по 500 гривень щомісячно, що на її думку в якійсь мірі задовольнить першочергові потреби їз спільної дитини. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, згоден сплачувати аліменти у розмірі передбаченому чинним законодавством на утримання його із позивачем дитини. Також суду пояснив, що він починаючи з 2012 року, з моменту припинення їх із позивачем шлюбних стосунків, по мірі своїх можливостей, надавав посильну допомогу на утримання дитини у виді грошових коштів, що доведено чеками банку про перерахунок грошей, одягу та інших речей необхідних для розвитку дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке. Як убачається із свідоцтва про народження серія 1-АМ №090507, батьками [PERSON], [INFO], є батьком: [PERSON], матір [PERSON]. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 23.07.2012 року шлюб між сторонами спору розірвано, позивачці відновлено її дошлюбне прізвище «Горбань». Рішення суду набрало законної сила 03.08.2012 року. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Попівської сільської ради Липовецького району вінницької області від 25.09.2015 року за №02-11/237, дитина [PERSON], [INFO], проживає біля матері. Позивач звернулась до суду із даним позовом до відповідача, вказуючи, що відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, а також її вимоги та заходи щодо одержання аліментів від відповідача за минулий час залишались без належного реагування, що, на думку позивача, свідчить про ухилення від сплати аліменти. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Зі змісту ст.180 СК України вбачається, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 ч. 2 СК України та згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів ( п. 17) за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Ураховуючи те, що дитина проживає біля матері, тому позивач має право на звернення до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 181 за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу і (або) в твердій грошовій сумі. При призначенні аліментів суд має врахувати обставини, що наведені в ст.182 СК України. Як убачається із Довідки, що видана ФОП [PERSON] 02.11.2015 року за №2, [PERSON] офіційно працює менеджером, отримуваний ним дохід за шість місяців становить 6\~906,88 гривень. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналізуючи зібрані у справі докази та давши їм оцінку в контексті правових норм, що регулюють вирішення даного спору, суд дійшов до переконання, що із відповідача на користь позивача на утримання їх спільної дитини слід стягнути аліменти у частці від його заробітку доходу в розмірі 1/4, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що узгоджується з правилами ч.3 ст.182 СК України, оскільки відповідач офіційно працевлаштований, має регулярний дохід, що є підставою для призначення аліментів у частці, крім цього, такий розмір був запропонований позивачем. За таких обставин вимоги позивача в цій частині обґрунтовані, а відтак підлягають до задоволення. Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання їх дитини за минулий час, як зазначила позивач у позові за період з липня 2012 року по вересень 2015 року, суд дійшов висновку про таке. Правилами ч.2 ст..191 СК України визначено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. З аналізу даної норми слідує, що стягнення аліментів за час, що передує пред'явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов'язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов'язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. В судовому засіданні було встановлено та сторонами спору не заперечувались обставини щодо періодичної, хоча й нерегулярної сплати грошових коштів відповідачем в рахунок сплати аліментів на утримання дитини [PERSON], а також отримання речей для дитини. В підтвердження обставин сплати коштів в рахунок аліментів, відповідачем надано суду чеки про перерахунок грошових коштів у розмірі по 200 - 400 гривень датованих періодом 2013, 2014, 2015 р.р. Встановлені судом обставини спростовують доводи позивача наведені нею у позовній заяві, що її вимоги та заходи щодо одержання аліментів були залишені відповідачем без належного реагування. Отож наведене свідчить про відсутність у діях відповідача винної протиправної поведінки, тобто свідомого невиконання своїх обов'язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини, що свідчить про відсутність підстав для стягнення аліментів за минулий час, а відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня предявлення позову, а згідно з положеннями ст.180 СК України, до її повноліття. На підставі ст. 88 ч. 3 ЦПК України, з відповідача в прибуток держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної та відхиленої суми позовних вимог. На підставі ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання даного рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial