Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

\~ Позивач звернулася в суд із позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування 1/3 частини будинку № 58 по вул. Визволення в м. Свалява від 29 березня 2006 року, посвідчений 29 березня 2006 року Свалявською державною нотаріальною которою серії ВСР № 724080 та зареєстрований у Свалявському техінвентарбюро. Позовні вимоги мотивує тим, що 29 березня 2006 року відповідачка шляхом обману та зловживання її довірою оформила договір дарування 1/3 частини будинку № 58 по вул. Визволення в м. Свалява. Основною умовою вказаного правочину, на думку позивача узгоджену з відповідачкою було довічне утримання відповідачем. В силу свого похилого віку та безпорадного стану вона не розуміла, не в повній мірі усвідомлювала який насправді документ підписала. Позивачка помилилася щодо правової природи правочину, насправді вона хотіла скласти заповіт або договір довічного утримання. Договір дарування є вкрай невигідним, оскільки на даний час їй понад 60 років та вона постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки, іншого житла за виключенням вищевказаного майна не має. Відповідачка після повторного одруження з [PERSON] систематично виганяють її з дому, погрожуючи навмисним вбивством та фізичною розправою. Тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивачка та її представник просили позов задовольнити, також позивачка пояснила, що при укладенні договору донька обіцяла доглядати її до смерті, на даний час відповідач з своїм чоловіком за допомогою фізичної сили вигнали її з дому, вона змушена ночувати у знайомих. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та поянив, що позивач добровільно та свідомо уклала договір дарування. Державний нотаріус [PERSON] у судовому засіданні поянила, що позивачу при укладені договору було роз»яснено зміст на наслідки укладення договору дарування. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що відповідачка зобов»язувалася доглядати свою маму [PERSON] до самої смерті, а на даний час разом з своїм чоловіком вигнали таку з дому. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що 3-4 роки тому робив ремонт у будинку позивачки (його мами), вона давала йому гроші на будівельні матеріали. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 29 березня 2006 року [PERSON] здійснено відчуження 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, м. Свалява, вул. Визволення, буд. 58 шляхом дарування на користь [PERSON] Договір посвідчено державним нотаріусом Свалявської державної нотаріальної контори [PERSON]М, та зареєстровано у реєстрі за № 735. Згідно із частиною третьою статті\~203,\~215\~ч. 1\~ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. З роз'яснень, викладених у пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до\~статей 229 - 233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній будівлі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки\~неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті\~229\~та статей\~203\~і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15 та відповідно до ст.\~360-7 ЦПК України\~має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Позивачка є особою похилого віку, яка за станом здоров»я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги (а.с. 54). [PERSON] зазначає, що їй потрібна була допомога на старість, яку обіцяла її донька, вона погодилась підписати саме договір довічного утримання. Отже, позивачка погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність доньки лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою. Після укладення спірного договору позивачка продовжувала проживати у будинку та не вчиняла дії, які свідчать про подальше небажання користуватись цим житлом та намір відчужити нерухомість, фактичної передачі будинку не відбулося. Це було її єдиним житлом (а.с. 34). Позивачка і надалі виконувала всі повноваження власника житла та несла витрати з його утримання, що підтверджується розрахунковою книжкою по сплаті комунальних послуг та квитанціями в матеріалах справи. Також позивачка після відчуження житла проводила у ньому ремонтні роботи, що підтверджується поясненнями свідків та квитанціями про придбання будівельних матеріалів (а.с. 55-93). Що стосується поданої представником відповідача заяви про застосування позовної давності, то суд виходить з наступного. Так, згідно\~ст. 261 ЦК України\~перебіг строку позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Судом достовірно встановлено, що позивачка помилялася щодо природи правочину. З початку 2016 року між позивачкою та подружжям [PERSON] почали виникати конфлікти, і тоді зять почав виганяти позивачку з будинку, і з того часу [PERSON] усвідомила порушення свого права, а тому строк звернення до суду позивачкою не пропущено. За таких обставин позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved