Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, уточнивши вимоги якого просить виділити належну їй ? частку у приміщенні, загальною площею 729,7 кв.м., що розташоване за адресою м.Львів, вул.Зелена, 301 в м.Львові та визнати за нею право власності на виділену частку. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 20.03.2013 року встановлено, що 30 січня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Львівський ізоляторний заводта [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ЗАТ «Львівський ізоляторний завод» продав, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках кожен, приміщення їдальні, позначене на плані літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Зелена 301. 02 лютого 2007 року право власності на вказане приміщення їдальні, зареєстровано [PERSON] та [PERSON], по 1/2 частці за кожним. В подальшому, як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи на спірне приміщення, в квітні 2012 року [PERSON] до ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» подано заяву про державну реєстрацію за ним прав на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Зелена 301, на підставі рішення Сихівського районного суду м.Львова від 25 листопада 2011 року по справі №2-1619/11, яким задоволено позов [PERSON] та визнано за ним право власності на предмет іпотеки, нерухоме майно: приміщення їдальні загальною площею 1350,1 кв.м. за адресою: м.Львів, вул.Зелена, 301, яке належить відповідачам [PERSON], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2007 року. На підставі вищезазначеного рішення Сихівського районного суду м.Львова від 25 листопада 2011 року по справі №2-1619/11, Львівським комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 07 травня 2012 року зареєстровано за [PERSON] право власності на приміщення їдальні, позначене на плані літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Зелена 301, що стверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав №34045640 від 07.05.2012 року. Згідно довідки Сихівського районного суду м.Львова від 06 вересня 2012 року, Сихівським районним судом м.Львова справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на предмет іпотеки не розглядалася та відповідно рішення, яким визнано за [PERSON] право власності на приміщення їдальні, загальною площею 1350,1кв.м., за адресою: м. Львів, вул. Зелена 301, - не виносилося. Під номером 2-1619/11 зареєстрована справа про розірвання шлюбу. Як вбачається з листа Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області за вих.№16/9-487 від 21 січня 2013 року за фактом підробки вищезазначеного рішення суду 01 жовтня 2012 року було порушено кримінальну справу, дані якої в подальшому внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12012150070000199 від 10 грудня 2012 року, [PERSON] та [PERSON] перебувають у процесуальному статусі потерпілих, досудове розслідування по даній справі триває. Враховуючи те, що рішення Сихівського районного суду м.Львова від 25 листопада 2011 року, яким за відповідачем [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно, насправді не виносилось, таке є підробленим, жодних законних підстав визначених ст.328 ЦК України для набуття [PERSON] права власності на спірне нежитлове приміщення не було, рішення про державну реєстрацію права власності на спірне нежитлове приміщення прийняте без належних для цього правових підстав, а тому підлягає скасуванню з поновленням попередніх записів про право власності на спірне приміщення [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці за кожним. 15.01.2015 року [PERSON] подарував їй ? частку приміщення їдальні, позначене на плані літерою «А-2», площею 1350, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Зелена 301. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної сумісної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно висновку експерта № 1711 від 30.11.2015 року виділити в натурі ? частку нерухомого майна- приміщення їдальні (під літ. А-2) по вул. Зеленій, 301 у м.Львові відповідно до вимог нормативно-правових атків у галузі будівництва технічно можливо. Відтак, просить позов задоволити та виділити належну їй ? частку у приміщенні, загальною площею 729,7 кв.м., що розташоване за адресою м.Львів, вул.Зелена, 301 в м.Львові та визнати за нею право власності на виділену частку. В судовому засіданні представник позивача позов з уточненнями підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що відповідач жодним чином не чинить перешкод позивачу у виділенні часток в натурі. Однак, на даний момент не існує об'єкта, який був предметом спору, оскільки внаслідок демонтажу перегородок загальна площа будівлі змінилась, і становить не 1350,1 кв.м., а 1459,4 кв.м., що стверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1711 від 30.11.2015 р. На даний час існує інший об'єкт, з іншою площею, на який відсутні правовстановлюючі документи у сторін. За таких обставин не може бути проведено поділу приміщень, яких не існує. Об'єкт, що є предметом спору у даній справі, а саме: приміщення їдальні, позначене на плані літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м, що розташоване за адресою: м.Львів, вул. Зелена, 301, не відповідає технічному паспорту, інвентаризаційній справі та документам на право власності, відтак, це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. Пред»явленням даного спору позивач фактично має намір узаконити самочинне будівництво. З наведених підстав просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 січня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Львівський ізоляторний завод» та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ЗАТ «Львівський ізоляторний завод» продав, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках кожен, приміщення їдальні, позначене на плані літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Зелена 301. 15.01.2015 року між [PERSON] та позивачем було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] подарував позивачці ? частку у праві власності на приміщення, їдальні, загальною площею 1350,1 кв.м., позначене на плані літерою «А-2», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 301.Право власності останньої на зазначену частку зареєстровано у встановленому порядку. Згідно із частинами першою, третьою ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 367 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Частиною першою статті 364 Цивільного кодексу України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно п.п. 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна поділ обєкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні обєкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному обєкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу вказаної інструкції передбачено, що не підлягають поділу обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна. Питання щодо поділу обєктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Відповідно до частин 1 та 2 статті 376 Цивільного кодексу України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Із висновку судової будівельно - технічної експертизи № 1711 від 30.11.2015 року вбачається, що внаслідок демонтажу перегородок загальна площа будівлі змінилась. Згідно натурних обмірів на місці знаходження обєкту дослідження площа першого поверху становить 729 кв.м., а площа другого поверху 730,4 кв.м. Загальна площа будівлі під літ. «А-2» становить 1459,4 кв.м, а не 1350,1 кв.м. З огляду на те, що відповідний документ, який би давав право виконувати будівельні роботи чи належно затверджений проект відповідного документа в матеріалах справи відсутній, суд приходить до висновку, що реконструкція приміщення їдальні, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Зелена 301, є самочинним будівництвом в розумінні ст.376 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові, прийнятій в результаті перегляду рішень в порядку п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, в цивільній справі № 6-130цс13 від 04 грудня 2013 року. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на те, що до складу обєкту нерухомого майна - приміщення їдальні, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Зелена 301 входять самочинно реконструйовані та переплановані приміщення, внаслідок чого площа такого об»єкту змінилась, вказане приміщення не може бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст.ст. 364, 367 ЦК України до часу визнання права власності на об»єкт із збільшеною площею або приведння його до попереднього стану, що передував переплануванню. З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. На підставі ст. 364, 358, 367, 376 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed