Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 3-і особи: Печерська районна в м. Києві державна адміністрація, Печерська гімназія № 75 Печерського району м. Києва, [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу посилаючись на те, що наказом Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі відповідач) від 08.07.2015 року позивача було призначено на посаду директора Печерської гімназії на умовах контракту від 08.07.2015 року. Наказом відповідача від 07.07.2016 року за поданням Печерської РАД в м. Києві від 23.06.2016 року контракт з нею було переукладено. Заявою від 29.12.2016 року [PERSON] повідомила відповідача про дострокове розірвання контракту від 07.07.2016 року та своє звільнення з посади директора Печерської гімназії № 75 Печерського району м. Києва відповідно до статті 38 КЗпП України в зв'язку з невиконанням роботодавцем та уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору та контракту. В цій же заяві повідомила відповідача про своє бажання перед звільненням використати невикористану відпустку з наступним звільненням. Наказом відповідача від 30.01.2017 року № 31-к вона була звільнена з посади директора Печерської гімназії ; 75 відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП України та пункту 4.6.1. контракту з директором гімназії (за власним бажанням). Наказ відповідача є незаконним, оскільки не відповідає її волевиявленню та поданій заяві, суперечить Конституції України, КЗпП України, порушує її права та законні інтереси. З моменту її призначення і до подання заяви про звільнення відповідачем, посадовими особами КМДА, Печерської РДА, Управлінням освіти та інноваційного розвитку Печерської РДА неодноразово порушувалися приписи Конституції України, трудового законодавства, колективного договору та контракту в частині створених їй здорових, безпечних та належних умов праці, правового та соціального захисту; вчинялися дії, направлені на дискредитацію її як керівника навчального закладу та педагога, чинився психологічний тиск та переслідування за спробу налагодити роботу гімназії відповідно до вимог Конституції та Законів України про освіту. Вказані дії та бездіяльність роботодавця та посадових осіб вказаних органів і стали причиною подання заяви про звільнення відповідно до ст. 38 КЗпП України в зв'язку з невиконанням роботодавцем та уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору та контракту. В порушення ст. 47 КЗпП України, відповідач в день звільнення, 30.01.2017 року, не провів розрахунок з позивачем і не видав їй трудову книжку та копію наказу про звільнення. 03.02.2017 року її представнику за довіреністю було відмовлено в отриманні трудової книжки та копії наказу про звільнення. Протягом січня 2017 року її представник неодноразово звертався до відповідача з вимогою видати вказані документи та довідки, але отримував відмову, в тому числі і на особистому прийомі у директора департаменту [PERSON] 07.01.2017 року. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідачем в день звільнення з нею не було проведено розрахунок. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.01.2017 року № 31-к про звільнення [PERSON], директора Печерської гімназії № 75 Печерського району м. Києва, за власним бажанням відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України та п.4.6.1. Контракту з директором Печерської гімназії № 75 Печерського району м. Києва; поновити [PERSON] на посаді директора Печерської гімназії № 75 з 01.02.2017 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2017 року по день фактичного поновлення на посаді з урахуванням утриманих податків та обов'язкових платежів; зобов'язати відповідача скасувати запис в трудовій книжці про звільнення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та пояснив, що у позовній заяві позивач зазначає, що «наказ відповідача від 30 січня 2017 року № 31-к про моє звільнення є незаконним, не відповідає моєму волевиявленню та поданій заяві, суперечить вимогам Конституції України, Кодексу законів про працю України, порушує мої права та законні інтереси». Департамент, укладаючи Контракт, розраховував на роботу позивача до 08 липня 2017 року, з урахуванням того, що навчальний рік у загальноосвітньому навчальному закладі триває до червня місяця. Однак, враховуючи особисту заяву [PERSON] про звільнення, Департамент звільнив її із займаної посади відповідно до умов, передбачених Контрактом. Факти, викладені у заяві позивача про звільнення від 29.12.2016 року щодо порушень Департаменту вимог статті 29 КЗпП України не підтверджені та стосувалися правових відносин, які виникли внаслідок укладеного 08.07.2015 року на рік попереднього контракту, строк дії якого закінчився у липні 2016 року. [PERSON] працювала до дня звільнення на підставі Контракту, укладеного 07 липня 2016 року, на посаді директора Печерської гімназії № 75 Печерського району м. Києва, умови та місце роботи не змінювались. Щодо посилання позивача у позовній заяві на вчинений представниками органів державної влади тиск фактами не підтверджується. У заяві про звільнення від 29 грудня 2016 року [PERSON] висловила особисте незадоволення великою кількістю поданих до Департаменту звернень учасників навчально-виховного процесу Печерської гімназії № 75 та перевірками викладених фактів. Значна кількість звернень на дії директора Печерської гімназії № 75 може свідчити про роботу керівника цього навчального закладу та не може розцінюватись як спосіб «роздмухування конфлікту в навчальному закладі з метою дестабілізації ситуації в гімназії, підриву авторитету керівника і за результатом, мого звільнення». Відповідач у день звільнення, 30 січня 2017 року, не провів розрахунок з позивачем і не видав мені трудову книжку, оскільки Департамент не є розпорядником бюджетних коштів щодо фінансування оплати праці педагогічних працівників Печерської гімназії № 75, відносини щодо сплати коштів та оформлення трудової книжки позивачеві врегульовано пунктом 3 оскаржуваного наказу. Відповідно до цього пункту управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації зобов'язано «забезпечити проведення з [PERSON], усіх розрахунків в порядку і строки, передбачені законодавством, зробити відповідний запис у трудовій книжці та видати [PERSON] належно оформлену трудову книжку», що відповідає вимогам, визначеним статтею 47 КЗпП України. Щодо сплати коштів, відповідач вказав, що Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації листом від 13.02.2017 № 01-05/581 повідомило Департамент про проведення з [PERSON] всіх розрахунків в порядку і строки передбачені законодавством України. Позовні вимоги щодо поновлення на посаді [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки звільнення її з посади відбулося за її власним волевиявленням, між датою написання заяви про звільнення (28.12.2016 року)та датою її звільнення за власним бажанням пройшов місяць, протягом якого позивач могла особисто відмовитись від бажання звільнитися та у належний спосіб повідомити про це Департамент, продовживши виконання в подальшому своїх трудових обов'язків. В судовому засіданні представник 3-ої особи Печерської гімназії № 75 Печерського району м. Києва, який одночасно є представником 3-ої особи Печерської районної в м. Києві державної адміністрації позов не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника 3-ої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, наказом від 08.07.2015 року № 595к [PERSON] було призначено на посаду директора Печерської гімназії № 75 на умовах контракту з 08.07.2015 року по 08.07.2016 року (т. 1 а.с.22). В цей же день з нею було укладено контракт строком на один рік (т. 1 а.с.16). Наказом від 07.07.2016 року № 468к з [PERSON], директором Печерської гімназії № 75 Печерського району м. Києва було переукладено контракт з 08.07.2016 року по 08.07.2017 року (т.1 а.с.21). В цей же день з нею укладено контракт (т.1 а.с.12-15). 29.12.2016 року [PERSON] було подано заяву про звільнення (т.1 а.с.6-11). З тексту заяви вбачається, що позивач просила її звільнити відповідно до ст. 38 КЗпП України в зв'язку з невиконанням роботодавцем та уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору та контракту (т.1 а.с.11 третій зверху абзац). 03.01.2017 року [PERSON] звернулась з заявою про надання їй перед звільненням невикористану відпустку за фактично відпрацьований час з 05.01.2017 року з наступним звільненням. Датою звільнення вважати останній день відпустки (а.с.89). Наказом Управління освіти та інноваційного розвитку № 2-в від 03.01.2017 року [PERSON] було надано 25 календарних днів щорічної відпустки за фактично відпрацьований час за період роботи з 08.07.2016 року по 04.01.2017 року з 05.01.2017 року по 30.01.2017 року. Встановлено дату звільнення 30.01.2017 року (т.1 а.с.90). Наказом № 31к від 30.01.2017 року [PERSON] було звільнено з займаної посади директора Печерської гімназії № 75 Печерського району м. Києва з 30.01.2017 року за власним бажанням (т.1 а.с.5). В цьому наказі зазначено, що позивача звільнено з посади відповідно до пункту 8 статі 36 КЗпП України та п.4.6.1. Контракту з директором Печерської гімназії № 75 Печерського району м. Києва від 07.07.2016 року ( за власним бажанням). Наполягаючи на позові, представник позивача в судовому засіданні пояснив, що позивач була звільнена незаконно, оскільки нею не подавалася заява про звільнення за ст. 36 КЗпП України. Вона просила звільнити її за ст. 38 КЗпП України в зв'язку з невиконанням роботодавцем та уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору та контракту. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач звернулась до Директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з заявою про звільнення саме за ч.3 ст. 38 КЗпП. Також представник позивача в судовому засіданні визнав факт, що позивач просила її звільнити за власним бажанням, а не за ст. 38 КЗпП України в зв'язку з невиконанням роботодавцем та уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору та контракту. Інших заяв про звільнення позивачем не подавалося. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що позивач просила звільнити її за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Одночасно із цим також судом встановлено, що відповідач звільнив позивача з посади за п.8 ст. 36 КЗпП України, оскільки він ознайомившись з заявою про звільнення позивача, не знайшов підстав для звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки факти викладені в заяві нічим не підтверджені. Суд констатує факт, що в судовому засіданні ані позивачем, ані відповідачем не доведено факту того, що працедавцем не порушувалося трудове законодавство, умови трудового контракту та колективного договору так і зворотне. При цьому суд враховує, що стороною відповідача ані в запереченнях на позовну заяву, ані в поясненнях в судовому засіданні не оспорювалися викладені в заяві позивача про звільнення обставини, які слугували підставою для її звернення із заявою про звільнення з підстав визначених ч.3 ст. 38 КЗпП України. Суд, вважає, що в разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, працедавець не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору . Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач мала намір звільнитись за власним бажанням із застосуванням до неї ст. 38 КЗпП України, а тому звільнення її за власним бажанням за п.8 ст. 36 КЗпП України не можна вважати звільненням без законної підстави, та не тягне за собою поновлення на посаді. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. ППВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» пунктом 18 роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Таким чином, враховуючи підстави звільнення, за власним бажанням, відповідач звільняючи [PERSON] неправильно сформулював причини звільнення. Стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Отже, з огляду на викладене законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. ППВС України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільних справах» роз'яснено, що відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. При цьому, визнаючи формулювання причин звільнення [PERSON], викладені в наказі Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 31-к від 30.01.2017 року неправильними та змінивши формулювання причин звільнення [PERSON] суд бере до уваги практику ЄСПЛ, який в рішенні у справі «П'єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16, зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов'язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31 жовтня 1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю незаконну дію. Так, суд з метою захисту трудових прав позивача, враховуючи, що судом встановлено неправильне формулювання причин звільнення, яке не тягне за собою поновлення на посаді, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, тобто тільки у даний спосіб суд може усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував, якби не було вчинено цю незаконну дію, у зв'язку з чим визнати формулювання причин звільнення [PERSON], викладені в наказі Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 31к від 30.01.2017 року неправильними, змінивши формулювання причин звільнення [PERSON], вказавши: «Звільнити [PERSON] з займаної посади директора Печерської гімназії № 75 Печерського району м. Києва, 30.01.2017 року за власним бажання відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України». Також слід зазначити, що визнавши формулювання причин звільнення позивача неправильними та змінивши формулювання причин звільнення позивач набуває право на отримання вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України. Оскільки суд відмовляє в поновлення на роботі, тому відсутні підставі для задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Що стосується вимог позивач про стягнення з Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку затримкою розрахунку при звільненні, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. З матеріалів справи вбачається, що в заяві про відпустку [PERSON] зазначила, що датою звільнення вважати останній день відпустки (а.с.89). Наказом № 2-в від 03.01.2017 року визначено, що установити дату звільнення [PERSON] 30.01.2017 року (а.с.90). Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З листа від 17.03.2017 року вбачається, що відповідно до пункту 3 наказу про звільнення централізованою бухгалтерією управління освіти та інноваційного розвитку з директором Печерської гімназії № 75 [PERSON] проведено всі розрахунки, а саме: нараховано та виплачено за щорічну основну відпустку в розмірі 8311 грн. 93 коп. Зазначені кошти позивач отримала особисто 20.01.2017 року в касі управління освіти та інноваційного розвитку. Одночасно повідомлено, що позивачу нараховано кошти в розмірі 2560 грн. 53 коп. на підставі листка непрацездатності та будуть виплачені найближчим часом у зв'язку з тим, що рахунки управління освіти та інноваційного розвитку були арештовані (а.с.105). Оскільки законодавець пов'язує виплату працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку саме з виною власника або уповноваженого ним органу, тому з врахуванням викладеного, суд не знаходить підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки, оскільки відсутня вина відповідача. Що стосується вимог позивача про стягнення з Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з порушенням строків видачі трудової книжки, то слід зазначити наступне. Листом Управління освіти та інноваційного розвитку від 30.01.2017 року [PERSON] повідомлено, що для отримання трудової книжки їй необхідно в найкоротший термін прибути до управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації за адресою: вул. Інститутська, 24\\7, м. Київ (а.с.102). 07.02.2017 року [PERSON] звернулась до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту КМДА зі скаргою, що працівники Управління освіти та інноваційного розвитку відмовились видати трудову книжку її представнику за довіреністю (а.с.95-96). З відповіді на скаргу вбачається, що відділом організаційного та кадрового забезпечення управління освіти та інноваційного розвитку зроблено відповідній запис у трудовій книжці [PERSON] та повідомлено про необхідність з'явитись до управління для ознайомлення з наказом та отриманням трудової книжки (а.с.97). Листом від 21.02.2017 року [PERSON] було повідомлено про результати розгляду її скарги (а.с.99-100). 13.02.2017 року позивач знову звернулась зі скаргою до Київської міської державної адміністрації (а.с.149). Листом Київської міської державної адміністрації від 24.02.2017 року позивача повідомили про результати розгляду її скарги та повідомлено як вона може отримати трудову книжку(а.с.152-154). 06.04.2017 року [PERSON] знову звернулась з заявою про видачу їй трудової книжки (а.с.155). В судовому засіданні достовірно встановлено, що з дня звільнення і по день слухання справи в суді позивач не отримала трудову книжку. Представник позивача пояснив, що позивач в день звільнення не отримувала трудову книжку, в подальшому за книжкою особисто не приходила, трудову книжку він, як представник позивача, намагався отримати у відповідача за довіреністю, але йому було відмовлено. З заявою про надіслання трудової книжки поштою позивач не зверталась. Відповідно до ст. 47 КЗпП роботодавець зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок. Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, передбачено, що роботодавець зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. У разі одержання трудової книжки у зв'язку iз звільненням працівник розписується в особовій картці й у книзі обліку. У книзі обліку трудових книжок додатково зазначається і дата видачі трудової книжки. Якщо працівник вiдсутнiй на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день надсилає йому поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. За наявності письмової згоди працівника допускається пересилання трудової книжки поштою за вказаною адресою. В разі смерті працівника (або за наявності судового рішення про визнання особи безвісти зниклою) трудова книжка може бути видана на руки її найближчим родичам пiд підпис або надіслана поштою за їхньою вимогою. Таким чином, ані КЗпП України, ані Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників не визначена можливість одержання трудової книжки представником звільненого працівника. Проте, відповідно до ст.. 237 КЗпП України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов»язана або має вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Таким чином, якщо працівник з поважних причин не може з'явитися особисто для отримання трудової книжки і через певні обставини не має змоги отримати трудову книжку шляхом пересилання поштою, він може реалізувати свої права та обов'язки через представника, за довіреністю. Для отримання трудової книжки довіреність має бути посвідчена нотаріально з метою надання їй юридичної вірогідності. Пунктом 146 глави 2 розділу 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Нотаріуси посвідчують довіреності, складені від імені фізичної особи або юридичної особи, на ім'я однієї або кількох осіб з чітко визначеними юридичними діями, які належить учинити представникові. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що трудова книжка може бути видана за довіреністю, але у тексті довіреності має бути чітко зазначено, що особа уповноважена одержати трудову книжку певного громадянина, а також представляти й одержувати необхідні документи, розписуватися та робити всі інші дії, необхідні для виконання вказаного доручення. З тексту довіреності, з якою представник позивача намагався отримати трудову книжку позивача, яка міститься на а.с.28, не вбачається права представника на вчинення дій, саме з отримання трудової книжки, а тому суд вважає, що відповідачем правильно відмовлено в видачі трудової книжки представнику позивача. Відповідно до ч.4 ст. 235 КЗпП України вбачається, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Жодного доказу на підтвердження того, що позивач, будучи повідомленим належним чином, про необхідність одержання трудової книжки, з поважних причин (стану здоров'я тощо) не могла особисто з'явитися для одержання трудової книжки, стороною позивача не надано. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, що затримка видачі трудової книжки виникла не з вини власника або уповноваженого ним органу, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з метою захисту трудових прав позивача підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial