Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Козинецької сільської ради Липовецького району про визнання права власності на земельну ділянку згідно державного акту на право приватної власності на землю по спадщині за законом, обґрунтовуючи позовні вимоги таким. [INFO] року померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина за законом. Вона, [PERSON], є спадкоємцем першої черги за законом. Інший спадкоємець за заповітом, донька спадкодавця (сестра позивача), [PERSON], від спадкового майна відмовилась, подавши до органів нотаріату заяву відповідного змісту. До складу спадкової маси увійшла земельна ділянка, яка знаходиться на території Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області, яка належала останній на підставі Державного акта. Після смерті матері позивач спадщину фактично прийняла, відповідно до діючого на час відкриття спадщини законодавства. Однак при оформлені своїх спадкових прав на земельну ділянку, нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER], державна реєстрація права власності на вищезазначену земельну ділянку була проведена 28.05.2002 року, тобто після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Ураховуючи те, що спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а таке право позивача оспорюється та не визнається, у зв'язку із чим вона позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку, тому просить суд здійснити захист її порушених прав у спосіб шляхом визнання за права власності на об'єкт нерухомості, що увійшов до складу спадкової маси у вигляді земельної ділянки. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, однак представник надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому також зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - сільський голова Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання також не з'явився надіслав до суду заяву, в якій просив про розгляд справи за відсутності представника відповідача, вказав, що позовні вимоги визнає, не заперечує стосовно їх задоволення. У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому здійснює його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів в загальному порядку, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, дійшов висновку про таке. [INFO] року в с. Кобильня, Липовецького району Вінницької області померла [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER]. Після її смерті відкрилась спадщина. Прийнявши до уваги правові роз'яснення, що наведені у п.1 постанови ПВСУ від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», суд застосовує до даних правовідносин норми ЦК УРСР, оскільки спадщина відкрилась до 01.01.2004 року. Правилами ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визначено підстави прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналізуючи зібрані у справі докази судом було встановлено, що за життя, 25.10.2001 року [PERSON], на випадок своєї смерті, вчинила особисте розпорядження, яким заповідала усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось своїй доньці [PERSON]. Проте остання від спадкового майна відмовилась, подавши до органів нотаріату заяву відповідного змісту, яка знаходиться серед матеріалів спадкової справи. Позивач, [PERSON], яка є спадкоємцем першої черги за законом, спадщину фактично прийняла, відповідно до діючого на час відкриття спадщини законодавства. Вказані обставини підтверджуються відповідно свідоцтвом про народження позивача, свідоцтвом про укладення шлюбу позивача із [PERSON] та довідками № 973, 975 від 02.11.2016 року, виданими виконкомом Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області. Інші спадкоємці за матеріалами Спадкової справи відсутні. Постановою приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу від 27.09.2016 року за №467/02-31, було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії та видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 3,0750 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої на території Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області після смерті матері [PERSON], оскільки у державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER], державна реєстрація права власності на вищезазначену земельну ділянку була проведена 28.05.2002 року, тобто після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. У п.23 постанови ПВСУ від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що до складу спадкової маси після смерті [PERSON] увійшла земельна ділянка площею 3,0750 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як убачається із довідки від 17.10.2016 року, виданої відділом Держгеокадастру у Липовецькому районі Вінницької області, згідно рішення Козинецької сільської ради «Про затвердження технічної документації зі складання державних актів на право приватної власності на землю взамін сертифікатів» [PERSON] запроектовано земельну ділянку [NUMBER] площею 3,0750 га. Згідно Книги реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі по Козинецькій сільській раді Липовецького району Вінницької області станом на 01.01.2013 року гр. [PERSON] 28.05.2002 року видано Державний акт на право власності на землю серії [NUMBER] та зареєстровано за № 315 із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Наведене свідчить, що наявність усіх юридичних фактів щодо набуття права власності спадкодавцем на вищевказану земельну ділянку, після смерті якої позивач, як єдиний спадкоємець, спадщину прийняла, однак реалізувати свої спадкові права у визначеному законодавцем нотаріальному порядку позбавлена можливості. У п.37 постанови ВССУ за № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», було висловлено наступну правову позицію. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. З огляду на викладене суд дійшов до переконання, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини, що викладені були у позовній заяві, а тому суд вважає, що у контексті правових норм регулювання цього спору, позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Крім цього, відповідач позов визнав. У п.11 постанови ПВСУ за №14 від 18.12.2009 року зазначено, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Ураховуючи те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved