Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання зобов'язання припиненим. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.09.2008 року між [PERSON] та ПАТ «КБ ПриватБанк» було укладено кредитний договір 2058, за умовами якого банком було надано кредит у розмірі 800 512 (вісімсот тисяч п'ятсот дванадцять) доларів США 00 центів. 01.10.2008 року в забезпечення виконання зобов'язань між банком та Приватним підприємством «Адал» було укладено договір іпотеки № 2058/ДЗ, посвідчений 01.10.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М., за реєстровим № 3826, відповідно до якого іпотекодавець надав в іпотеку банку нерухоме майно - нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: м. [ADDRESS]. В той же день між банком та іпотекодавцем було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя до Договору іпотеки № 2058/ДЗ посвідченого 01.10.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М., за реєстровим № 3826. Пунктом 3.12 договору про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки. У зв'язку з тим, що вимоги кредитора були задоволені шляхом визнання за ним права власності, позивач просила визнати припиненим з 15.11.2016 року зобов'язання [PERSON] перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» та зобов'язати банк списати кредитну заборгованість та закрити усі позичкові рахунки, що були відкритті з метою обліку кредитної заборгованості. 18.06.2018 року суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження. Відповідачем та третьою особою не було надано відзив на позовну заяву. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що між сторонами 18.09.2008 року було укладено кредитний договір 2058, за умовами якого банком було надано кредит у розмірі 800 512 (вісімсот тисяч п'ятсот дванадцять) доларів США 00 центів. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 01.10.2008 року у рахунок забезпечення виконання зобов'язання між банком та ПП «Адал» було укладено договір іпотеки № 2058/ДЗ, посвідченого 01.10.2008 року нотаріусом Згідно умов даного договору іпотеки ПП «Адал» передало в іпотеку нерухоме майно - нежиле приміщення в будівлі літ. А-5 на 4 поверсі частини нежитлового приміщення № 6 поз. 1-9, 9а, 10-11, 29-45, загальною площею 377 кв. м в загальному користуванні: ганки а1, а11, поз. 1-2, ІІ-2,І-3,І-6,ІІ-3, ІІ-6, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] В той же день між банком та іпотекодавцем було укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя до договору іпотеки № 2058/ДЗ посвідченого 01.10.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М., зареєстрованим номером № 3826. Пунктом 3.12. договору про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки. 14.11.2016 року банк, скориставшись своїм правом передбаченим договором звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 та ч. 2ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Виконання зобов'язання - це вчинення боржником саме тих дій, які він повинен виконати відповідно до договору чи закону, тобто передати річ, виконати роботу, надати послуги, відшкодувати шкоду тощо. Боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматись від них, а кредитор повинен прийняти виконане. Вчинення боржником дій, прийнятих кредитором, і буде виконання зобов'язання. Зобов'язання вважається виконаним належним чином, якщо дотримані всі вимоги, що висунуті щодо об'єкта, предмета, місця, часу і способу виконання зобов'язання. Якщо при виконанні зобов'язання порушується одна із наведених вище вимог, воно вважається виконаним неналежним чином і кредитор має право відмовитись від прийняття виконаного. Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої ЦК України. Норми даної глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо), зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою, смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора, ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» іпотеко держатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття право власності на предмет іпотеки Разом з цим, звертаючись до суду з вимогою про припинення зобов'язання на підставі того, що іпотекодержатель задовольнив свою вимогу, позивачем не надано доказів того, що зобов'язання продовжують існувати. Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. В даному випадку, жодних обставин, які необхідні для припинення зобов'язань за кредитним договором не відбулось, а тому посилання позивача на припинення основного зобов'язання не ґрунтуються на вимогах закону. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed