Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач звернулася до Обухівського районного суду Київської області із позовною заявою, в якій, просила суд, визнати недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Малишка, буд. 71, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований за №4370, та застосувати наслідки недійсності вказаного договору дарування та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на 1/2 частку житлового будинку 71 по вул. Малишка у м. Обухів, Київської області, та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку 71 по вул. Малишка у м. Обухів, Київської області. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначила, що 09.12.2014 року між нею та [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Малишка, буд. 71, зареєстрований приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 4370. Даний договір запропонувала укласти відповідач, враховуючи похилий вік позивача та поганий стан здоровя, необхідність здійснювати догляд за сином-інвалідом, відповідач зобовязалася забезпечувати позивача і її сина утриманням і доглядом довічно, а позивач передасть у її власність 1/2 частку будинку у м. Обухів по вул.. Малишка, 71. З моменту укладання договору відповідач позивачу та її сину не допомагала, досягнутих між ними домовленостей не виконувала, а лише пропонувала переїхати до неї та проживати разом з нею, на що позивач відмовилася, оскільки має сина-інваліда, що потребує стороннього догляду. Після звернення за правовою допомогою, з метою розірвання договору, позивачу було розяснено, що між нею та [PERSON] було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування. Враховуючи те, що позивачу не було відомо, що вона укладає договір дарування, та помилялась щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину прав та обов»язків сторін, та те, що при укладенні договору не було враховано інтереси її непрацездатного сина [PERSON], та був відсутній дозвіл органу опіки та піклування на вчинення даного правочину, позивач просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку, застосувати наслідки недійсності договору дарування та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на 1/2 частку житлового будинку 71 по вул. Малишка у м. Обухів, Київської області, та визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку 71 по вул. Малишка у м. Обухів, Київської області. Не погоджуючись з вказаними позовними вимогами, відповідач [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований в м. Обухів, вул. Малишка, буд. 71, що належить їй на підставі договору дарування 1/2 частини житлового будинку. Обгрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що 09.12.2014 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Малишка, 71. На момент укладення договору дарування від 09.12.2014 року приватним нотаріусом [PERSON] були дотримані (виконані) вимоги норм матеріального права, оскільки нотаріусом було з»ясоване волевиявлення дарувальника. [PERSON] вважає укладений договір дарування законним, оскільки сторони мали повне уявлення про предмет договору та досягли між собою всіх його істотних умов, та просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки її право власності оспорюється та не визнається позивачем за первісним позовом. Позивач та представник позивача в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав вказаних в позовній заяві, щодо зустрічних позовних вимог заперечили. Позивач в судовому засіданні пояснила, що відповідачка є її родичкою, рідної сестри онука і що вони домовились що вона переписує будинок, а та її разом із сином буде доглядати. Відповідачка вже розпочала ремонт у будинку, поміняла вікна. Коли позивачка поговорила зі своїм братом, то прийшла до висновку, що її та сина краще буде доглядати він так як проживає в м. Обухів, а [PERSON] проживає в м. Києві а тому належного догляду не здійснюватиме. Представник відповідача заперечив проти задоволення первісних позовних вимог, посилаючись на те, що відсутні обставини, що можуть стати підставою для визнання недійсним договору дарування, та просить задовольнити зустрічні позовні вимоги. Представник третьої особи виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області в судовому засіданні щодо первісних та зустрічних позовних вимог поклалася на розсуд суду. Представник третьої особи приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу в судовому засіданні заперечила проти задоволення первісних позовних вимог, та не заперечила проти задоволення зустрічних позовних вимог, та пояснила, що при посвідченні вказаного договору дарування, відповідно до вимог ЗУ «Про нотаріат» нотаріус встановив дійсні наміри кожної зі сторін та нотаріусом наголошувалось що укладається саме договір дарування а не будь-який інший правочин, договір був наданий сторонам на ознайомлення та прочитаний вголос і суть правочину позивачу була зрозуміла так як заперечень з її боку не було, крім того з поданих позивачкою документів не вбачалось чи є зареєстровані в будинку недієздатні, чи обмежено дієздатні особи, про це нічого не говорила і сама позивачка. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Судом встановлено, що 09.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Малишка, буд. 71, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований за №4370. Після укладення договору дарування відповідачка за первісним позовом розпочала ремонт в будинку, поміняла вікна, погасила комунальну заборгованість, що не заперечувалось позивачем за первісним позовом. Позивач [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку, за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Малишка, буд. 71, і на даний час що підтверджується копіями паспортів та копією будинкової книги. [PERSON] є інвалідом першої групи з дитинства, що підтверджується посвідченням, та довідкою МСЕК. 24.12.2002 року за клопотанням [PERSON] рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради №1320 було встановлено піклування над [PERSON] [INFO], та призначено піклувальником над [PERSON] та його майном його матір [PERSON]. 04.06.2013 року за клопотанням [PERSON], яка виявила бажання скласти свої повноваження піклувальника прийнято рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради №576 «Про визнання таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради від 24.12.2002 року №1320 «Про встановлення піклування над [PERSON] [INFO], та призначення піклувальника». Іншого рішення щодо призначення піклувальника над інвалідом [PERSON] виконавчим комітетом міської ради не приймалось. Рішення суду про визнання недієздатним, чи про обмеження дієздатності щодо [PERSON] також не приймалось. З врахуванням викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON], треті особи виконавчий комітет Обухівської міської ради, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору дарування будинку, необхідно відмовити повністю, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, задовольнити повністю, виходячи з наступного. Згідно ч.1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до\~ст.229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19\~Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~\~роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до\~ст.717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті\~229\~та статей\~203\~і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в постановах по справах № 6-9цс14, № 6-60цс14, № 6-202цс15, № 6-1364 цс15 від 03.02.2016 року. Згідно правових висновків Верховного Суду України, наявність помилки, тобто, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, має встановлюватися за наявності сукупності істотних обставин, якими є вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному. Проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає посилання на те, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом помилки, є необґрунтованим, та недоведеним відповідними доказами, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України\~кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З договору дарування 1/2 частки житлового будинку від 09.12.2014 року вбачається, що нотаріусом було розяснено сторонам зміст ст.ст. 120, 182, 203,\~213, п. 4 ст. 334, 356-367, 377,\~717-728 ЦК України, та те, що зміст договору та відповідні статті, зазначені у договорі, сторонам зрозумілі і незясованих питань у них немає. Крім того відповідно до вимог ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 3 частини 1 ст.71 ЦК України передбачено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку. Відповідно до вимог ч.1 ст.224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Судом встановлено, що на момент укладання спірного договору власником частини домоволодіння була [PERSON], [PERSON] не мав права власності на це нерухоме майно чи на його частину. На час укладення спірного правочину у [PERSON] був відсутній опікун, він не визнавався недієздатним чи обмежено дієздатним судом. Цією угодою не порушувались права [PERSON] щодо користування власністю та проживання у домоволодінні. Той факт, що [PERSON] є інвалідом та був непрацездатним під час укладення договору дарування не свідчить про необхідність отримання дозволу органу опіки та піклування на вчинення угоди, з урахуванням вимог п.3 ч.1 ст.71 ЦК України, оскільки угода укладалась не опікуном, а матір»ю [PERSON], позивачем [PERSON]. Позивач має повну цивільну дієздатність. А тому відсутні підстави для застосування приписів ч.1 ст.224 ЦК України. В матеріалах справи відсутні докази про те, що позивача та її сина обмежили чи позбавили права проживання у спірному будинку за цим договором дарування, а тому в задоволенні первісного [PERSON] необхідно відмовити в тому числі і з цих підстав. Що ж стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання пава власності на 1/2 частину житлового будинку, то він підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Застосування такого способу захисту права власності як визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України можливе лише за умови, що особи, які не визнають або заперечують право власності, не перебувають з власником у зобов'язальних відносинах. Права, в тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, мають захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права. Оскільки [PERSON] не визнається та заперечується право [PERSON] на ? частину житлового будинку, то суд вважає за можливе визнати за нею право власності на ? частину спірного житлового будинку. На підставі викладеного та

Outcome: approved