Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогами про поділ їх спільного з відповідачем майна з визнанням за ними право власності по ? частині, за кожним, на житловий будинок по [ADDRESS], загальною площею 61.3 кв.м., мотивуючи їх тим, що вказане нерухоме майно було придбане ними за час перебування у шлюбі та за спільні кошти колишнього подружжя. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали в повному обсязі. Позивач також зазначила, що шлюбні стосунки між ними почалися з лютого 2013 року. Представник відповідача вимоги позову не визнав, стверджуючи, що будинок був придбаний до вступу сторін у шлюб, а за час їх спільного проживання в ньому лише проводилися оздоблювальні роботи. Кошти на будівництво, його довірителю надали його батьки від продажу квартири у м. Києві у розмірі 44300 доларів США, а тому, позивач жодним чином не може претендувати на вказане нерухоме майно. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог ст.ст. 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з положеннями ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до положень ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями ч.1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна, поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Положеннями ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. У відповідності до положень ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як вбачається з положень п.п.22 і 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-71 СК України та ст.372 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2 і 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Ухвалюючи у справі рішення суд виходить з наступного. Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 квітня 2013 року по цивільній справі № 761/3160/13-ц, шлюб між відповідачем та його колишньою дружиною [PERSON] було розірвано. В рішенні також зазначено, що, починаючи з серпня 2012 року сторони припинили подружні стосунки. У відповідності до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 23.08.2013 року, між сторонами 23 серпня 2013 року у виконавчому комітеті Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області був укладений шлюб, про що складно відповідний актовий запис за №21 (а.с.7). Згідно з рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року (справа №362/5754/16-ц), шлюб між сторонами розірвано. Як вбачається з договору від 24 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пинзеник О.М., за реєстровим № 424, та показів свідка [PERSON] - матері відповідача, кошти від продажу квартири по [ADDRESS], були поділені порівну між дітьми відповідачем та [PERSON] на придбання двох квартир в таун-хаусі в [ADDRESS]. У відповідності до показів свідка [PERSON] та договору позики 25 лютого 2013 року укладеного між нею та позивачем, вона передала останній в позику кошти 21000 доларів США для використання на придбання нею та її співмешканцем відповідачем будинку в с. Данилівка Васильківського району. У відповідності до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Леончук І.Б., за реєстровим за № 955, відповідач придбав у власність земельну ділянку, площею 0,0121 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. При цьому суд звертає увагу, що вартість земельної ділянки складає лише 3288 грн. Як вбачається з листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області № 10/10-27/1710/02 від 17.10.2016 року, установою за реєстром було зареєстроване повідомлення про початок виконання будівельних робіт на об'єкті будівництва, розташованого по [ADDRESS], за № КС 06213225087 від 13.08.2013 року та декларація про готовність об'єкта до експлуатації за № КС 142132621047 від 19.09.23013 року, та «23» грудня 2013 року відповідачем зареєстровано право власності на зазначену нерухомість, індексний № 15172338, тобто усі зазначені дії мали місце саме під час перебування сторін у шлюбі. Суд також були досліджені надані позивачем товарні чеки на придбання будівельних матеріалів для оздоблення спірної нерухомості та побутового майна. Таким чином, оскільки, між сторонами справи, як колишнім подружжям не досягнуто згоди щодо поділу спірного сумісного майна, нажитого в шлюбі, між ними не укладено шлюбного договору, то, на думку суду, частка цього майна кожного із них повинна становить по 1/2. При цьому суд виходить, що стороною відповідача на наведене переконливих доказів придбання будинку саме за його кошти, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, він придбав до шлюбу з позивачем лише земельну ділянку за спірною адресою, вартість якою складає тільки 6 тис грн., а право власності на житловий будинок за цією адресою визнано за відповідачем після фактичного оформлення між сторонами шлюбних відносин. На підставі наведеного та

Outcome: approved