Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком № 39 по вулиці 4 Повздовжній в м. Миколаєві. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач онука тітки, хоча і зареєстрована за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеному будинку з 09 вересня 2015 року, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Однак реєстрація відповідача за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком № 39 по вулиці 4 Повздовжній в м. Миколаєві. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Представник третьої особи поклався на розсуд суду. Відповідач в судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомила. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, суд дійшов до наступного. Будинок № 39 по вулиці 4 Повздовжній в м. Миколаєві, на праві спільної часткової власності належить [PERSON], згідно до договору дарування від 01.12.2017 р. , зареєстрованому в реєстрі № 2082. Відповідно до Довідки виданої житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 05.12.2017 р. за № 7476, за адресою: м. Миколаїв, вулиця 4 Повздовжня, 39, зареєстровані: позивачка [PERSON], [PERSON] та відповідач - [PERSON] Відповідно до Акту про непроживання від 07.12.2017 р., складеному сусідами позивачки [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: м. Миколаїв, вулиця 4 Повздовжня, будинок 39, починаючи з 09.09.2015 року [PERSON] не проживає. Її особистих речей в будинку немає, участі в утриманні житла відповідачка не бере. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Приймаючи до уваги те, що реєстрація місця проживання відповідача, який не є членом сімї позивача, у належній позивачу квартирі перешкоджає реалізації останнім права розпорядження власним майном, то наявні підстави для задоволення позову. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved