Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

Позивач звернулась з позовом про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що з 15.10.2005 року по 23.12.2014 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 26.05.2006 року під час шлюбу, ними придбана двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира набута в результаті спільної праці, за спільні грошові кошти. Право власності на квартиру було оформлене на відповідача. В добровільному порядку відповідач не бажає розділити спільне майно, згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Відповідач з жовтня 2013 року проживав з новою дружиною, та в березні 2014 року подав до суду позов про розірвання шлюбу. Відповідач не сплачував витрати на утримання майна з жовтня 2013 року. Витрати на утримання майна оплачувала вона, а так як переоформлення договорів на неї проведено тільки у липні 2015 року, то платником у квитанціях вказаний відповідач. Витрати по утриманню житла, проведені нею за період з 2013 року по 2017 рік становлять 5260,00 грн., витрати на ремонт житла становлять 14500,00 грн. Крім того, у період шлюбу, в 2011 році ними був придбаний автомобіль «LADA PRIORA» універсал, державний номер [NUMBER] , який був оформлений на відповідача та знаходиться у повному його користуванні. Ринкова вартість автомобіля станом на 21.05.2018 року склала 98101,76 грн., витрати по оплаті за експертизу складають 1500,00 грн. Тому, просить суд визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю позивача та відповідача, визнавши право власності по 1/2 частині кожному; визнати легковий автомобіль ВАЗ 217130-114-01 1.6і, реєстраційний номер [NUMBER] , спільною сумісною власністю позивача та відповідача; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за користування спільним автомобілем у розмірі 49051,00 грн., оплати утримання майна у розмірі 2630,00 грн., витрати на утеплення квартири у сумі 7250,00 грн., що в цілому складає 58931,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на проведення судової експертизи в розмірі 1500,00 грн., судовий збір в розмірі 1424,03 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги уточненої позовної заяви та просила суд задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у ній та у запереченнях на відзив. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти визнання 1/2 частини спірної квартири за позивачем, в іншій частині позову просив відмовити. До вимог з приводу транспортного засобу застосувати строки позовної давності. Скористався правом надання відзиву на позовну заяву. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, відзиві на позовну заяву, запереченнях на відзив, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд позовні вимоги задовольняє частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Довгинцівським відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 624 (а.с. 7). Від шлюбу у подружжя народилось двоє дітей, [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видано Дзержинським відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №51; та [PERSON] , [INFO] свідоцтво про народження видано Дзержинським відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №384 (а.с. 11, 12). За час перебування в шлюбі, 26.05.2006 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., зареєстровано в реєстрі за №2948, було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності якої зареєстровано на [PERSON] (а.с. 13, 14-15, 16 17-20). Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 19 травня 2016 року № Р-223/0/3-16 «Про перейменування топонімів у населених пунктах області» вулицю « [PERSON] » змінено на вулицю « [PERSON] ». Відповідно висновку про оціночну вартість об`єкта оцінки станом 18.12.2017 року вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 166945,00 грн. без урахування ПДВ (а.с. 21-25). Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 10.12.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, рішення суду оскаржено не було та набрало законної сини 23.12.2014 року (а.с. 8-10). В силу ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, які встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, згідно із ч. 1 ст. 61 СК України. Згідно із ст. 163 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за таких обставин, суд визнає двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , визнавши право власності по 1/2 частині кожному з них. З приводу позовних вимог про визнання легкового автомобіля ВАЗ [NUMBER] 1.6і, реєстраційний номер [NUMBER] , спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а також стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за користування спільним автомобілем у розмірі 49051,00 грн., суд прийшов до наступного. 05.05.2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №120АІ10110505002 на купівлю автотранспортних засобів, відповідно якого останній отримав грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 71184 ,00 грн. (а.с. 204-206, 207). Між тим, 05.05.2011 року було укладеного договір поруки №120АІ10110505002-ПОР/2, відповідно якого [PERSON] взяла на себе зобов`язання солідарно відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] зобов`язань щодо повернення кредитних коштів у строки та на умовах викладених у кредитному договорі №120АІ10110505002 від 05.05.2011 року (а.с. 208-209). 26.04.2011 року на підставі договору купівлі-продажу №18-04/2011 року [PERSON] придбано автомобіль марки ВАЗ 217130-124-01, 2011 року випуску, кузов [NUMBER] , чорного кольору, вартість якого 76400,00 грн., НДС-(20%) 15280,00 грн., що в цілому становить 91680,00 грн., який було передано в заставу відповідно договору застави транспортного засобу №120АІ10110505002-ЗАСТ/1 від 05.05.2011 року (а.с. 208-209, 210, 211-212). Відповідно висновку експерта №171/18 по визначенню ринкової вартості від 25.06.2018 року, ринкова вартість автомобіля ВАЗ [NUMBER] 1.6і, реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 21.05.2018 року склала 98101,76 грн. (а.с. 153-163). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні наполягав на застосуванні строку позовної давності, в частині позовних вимог транспортного засобу, про що надав відповідну заяву (а.с. 216). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ст.\~257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 2 ст.\~72\~СК України та роз`яснень, викладених у п. 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу строку позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17 цс17, та Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 374/330/15-ц. Між тим, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, ст. 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо. Cуд вважає доведеним факт, що позивачу [PERSON] було достеменно відомо, що право власності на спірний автомобіль оформлено на її чоловіка. Крім того, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. До доводів представника позивача [PERSON] щодо строку позовної давності, яка суду пояснила, що шлюб між сторонами розірвано в 2014 році, однак про порушене право позивач дізналась лише в 2017 році, коли відповідач зателефонував їй на мобільний телефон, та повідомив, що має намір продати квартиру та транспортний засій, а в подальшу виїхати жити закордон, суд відноситься критично та не бере до уваги, оскільки не підтверджено належними доказами у справі. Частиною 1 ст.\~81\~ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 2 ст.\~77\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Зокрема, згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст.\~13\~ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Хоча сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя, при цьому суд бере до уваги й правові позиції Верховного Суду (у постановах від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17 цс17, та Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 374/330/15-ц), однак вважає, що у даних правовідносинах, які склались між [PERSON] та [PERSON] , саме з часу розірвання шлюбу слід рахувати строк, з якого позивач дізналась про порушення своїх майнових прав на майно набуте в період шлюбу, а саме на автомобіль ВАЗ [NUMBER] 1.6і, реєстраційний номер [NUMBER] . З огляду на викладене, суд у задоволенні позовної вимоги про визнання автомобіль ВАЗ [NUMBER] 1.6і спільною сумісною власністю сторін та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за користування автомобілем у розмірі 49051,00 грн., відмовляє за спливом строку позовної давності. При цьому, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на проведення судової експертизи у розмірі 1500,00 грн. є похідною, а тому також задоволенню також не підлягає. З приводу позовних вимог про стягнення витрати на утеплення квартири та утримання майна суд прийшов наступного. Позивач [PERSON] з 17.02.20014 року по даний час зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-5). Місце реєстрації відповідача [PERSON] з 15.05.2007 року було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , та з 22.02.2017 року місце реєстрації змінено за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 107). Позивачем [PERSON] надано квитанції про сплату комунальних послуг та за утримання будинку й прибудинкової території квартири за адресою: [ADDRESS] , за період з січня 2014 року по вересень 2017 року (а.с. 26-48). Крім того, позивач надала договір №03/10-2016 від 03.10.2016 року по виконання будівельних робіт з утеплення квартири за адресою: [ADDRESS] . Вартість виконаних будівельних робіт склала 14500,00 грн. (а.с. 49, 50). Згідно зі ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Між тим, ст. 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами (який був чинний на час виникнення правовідносин). Згідно з п. 5 ч. 3 ст.\~20\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки передбачені договором або законом. Обов`язок споживача щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію також встановлено ст.\~19\~Закону України «Про теплопостачання». Споживачем житлово-комунальних послуг визнається фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 2630,00 грн., які не відносяться до грошових коштів сплачених позивачем за спожиті комунальні послуги, а є 1/2 частина коштів витрачених на утримання майна. Позовні вимоги в частині стягнення витрат за виконання будівельних робіт в розмірі 7250,00 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню судовий збір у розмірі 430,51 гривень.

Outcome: partial