Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаними позовними вимогами, посилаючись на ті обставини, що [INFO] помер її прадід [PERSON]. За життя він заповів належні йому на день смерті майно та майнові права їй. Будучи спадкоємцем за заповітом, вона подала заяву до Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області про прийняття спадщини. Згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого 05 березня 1997 року Миронівською районною державною адміністрацією, [PERSON] мав право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності акціонерного товариства «Карапиші» розміром 2,72 в умовних кадастрових гектарах. ЦК УРСР не було встановлено граничного строку, за спливом якого спадкоємцеві не може бути видане свідоцтво про право на спадщину. Проте, належним чином оформити спадщину після смерті [PERSON] і отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) в порядку спадкування за повітом вона не має змоги, оскільки у неї відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий померлому. Миронівська районна державна нотаріальна контора повідомила її листом від 15 грудня 2015 року № 1291/02-14 про те, що не може видати мені свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку. Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] була його дружина [PERSON], яка 10 травня 2000 року отримала в Миронівській районній державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини належного померлому права на земельну частку (пай). Згодом на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), виданого 05 березня 1997 року Миронівською районною державною адміністрацією на ім'я [PERSON], та свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини права на земельну частку (пай) [PERSON] згідно рішення Карапишівської сільської ради від 10 січня 2001 року № 1 виготовила державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 2.6493 га, розташовану на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Тобто, [PERSON] оформила право власності на всю земельну ділянку, в яку була перетворена земельна частка (пай), на яку відкрилась спадщина після смерті [PERSON], чим порушені її права як спадкоємця [PERSON] за заповітом. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина за заповітом. Відповідач, якому померла заповіла земельну ділянку, прийняв спадщину та 28 грудня 2011 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,6493 гектари, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Вважає, що [PERSON] незаконно отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини права на земельну частку (пай) у землі яка перебувала у колективній власності акціонерного товариства «Карапиші», розміром 2,72 в умовних кадастрових гектарах, та відповідно незаконно отримала державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER] на земельну ділянку площею 2,6493 гектарів на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як наслідок відповідач [PERSON] незаконно отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, на яку [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Вона має перешкоди у оформленні спадкових прав як спадкоємець [PERSON] за заповітом, тому просила в судовому порядку визнати недійсними: свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності акціонерного товариства «Карапиші» розміром 2,72 в умовних кадастрових гектарах, видане 10 травня 2000 року Миронівською районною державною нотаріальною конторою Київської області [PERSON] після смерті [PERSON], який помер [INFO], та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,6493 га, розташовану на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належну [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Карапишівською сільською радою Миронівського району Київської області 23 квітня 2001 року, яке було видане Миронівською державною нотаріальною конторою Київської області [PERSON] після смерті [PERSON], померлої [INFO]. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги, посилаючись на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Представник позивача підтримав заявлені нею вимоги. Відповідач позов не визнала. Представник відповідача вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими. Заперечення проти позову обґрунтувала тими обставинами, що свідоцтво про право на спадщину за законом на обов'язкову частку після смерті чоловіка [PERSON] отримала згідно вимог законодавства, яке діяло на час прийняття спадщини та оформлення спадкових прав. Виданий [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю не визнаний недійсним, тому підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого відповідачу, відсутні. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина. Оскільки спадщина відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Згідно положень ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження про те, що все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те , що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів правнучці [PERSON], тобто позивачу. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 21 квітня 2000 року Карапишівською сільською радою Миронівського району Київської області, заповітом, посвідченим секретарем Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області 11 березня 1996 року, зареєстрованим в реєстрі за № 17, свідоцтвом про шлюб позивача серії [NUMBER], виданим Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім'ї 29 жовтня 2010 року. 21 квітня 2000 року позивач як спадкоємець померлого [PERSON] за заповітом, будучи неповнолітньою та діючи за згодою матері, подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. У заяві вказала, що спадкоємцем за ст. 535 ЦК України є дружина померлого [PERSON]. Згідно положень ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до приписів ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. 10 травня 2000 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулась його дружина [PERSON], 1921 року народження. У заяві повідомила нотаріуса про наявність спадкового майна у виді житлового будинку та земельної частки (паю), просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом та свідоцтво про право власності на 1/2 частину в спільному майні подружжя на жилий будинок. Вказала, що на видачу свідоцтва про право власності на право на земельну частку (пай) не претендує, оскільки вказане майно було особистою власністю чоловіка. 12 червня 2000 року [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою, в якій повідомила про фактичне прийняття спадщини після смерті чоловіка, просила видати свідоцтво про право на спадщину на обов'язкову частку згідно ст. 535 ЦК УРСР. Згідно правил ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Матеріали спадкової справи померлого [PERSON] містять письмові докази укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON], докази наявності спадкового майна у виді земельної частки (паю) у землі, яка перебувала у колективній власності АТ «Карапиші», докази фактичного прийняття [PERSON] спадщини після смерті чоловіка, докази її непрацездатності. Нотаріус перевірив чинність складеного померлим заповіту, обставини щодо наявності підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку, відсутність інших спадкоємців першої черги, визначив розмір обов'язкової частки. 10 травня 2000 року державний нотаріус Миронівської державної нотаріальної контори Київської області на підставі ст. 529 ЦК УРСР видав [PERSON] після смерті [PERSON], померлого [INFO], свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності АТ «Карапиші» розміром 2,72 в умовних кадастрових гектарах, якого набув померлий на підставі сертифіката серії [NUMBER], виданого Миронівською районною державною адміністрацією 05 березня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів за № 4623. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 1925. Спадкування обов'язкової частки в спадщині здійснюється на підставах, встановлених законом, шляхом прийняття спадщини. Право на обов'язкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту. Встановлені обставини вказують на те, що свідоцтво про право на спадщину на обов'язкову частку у спадщині після померлого чоловіка [PERSON] видано відповідно до законодавства, яке діяло на час вчинення вказаної нотаріальної дії. Позовні вимоги про визнання свідоцтва недійсним є недоведеними. Підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON], відсутні. Право позивача на спадщину за заповітом на частину майна, не охоплену обов'язковою часткою, не було порушене. Вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,6493 га, розташовану на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке було видане Миронівською державною нотаріальною конторою Київської області 28 грудня 2011 року відповідачу [PERSON] після смерті [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який, будучи вираженим у нотаріальному правозастосовному акті, підтверджує перехід прав та обов'язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців. Отже, свідоцтво про право на спадщину підтверджує і право спадкоємця на відповідну частку у спадковій масі, і правонаступництво між спадкодавцем та спадкоємцем. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини права на земельну частку (пай), якого набув померлий [PERSON] на підставі сертифіката серії [NUMBER], виданого Миронівською районною державною адміністрацією 05 березня 1997 року, отримала державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], який був виданий Карапишівською сільською радою Миронівського району Київської області 25 квітня 2001 року. Згідно вказаного державного акта на право приватної власності на землю [PERSON] набула права власності на земельну ділянку площею 2,6493 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області. Встановлено, що [PERSON] передано земельну ділянку, розміщену в ділянці [NUMBER], площею 2,6493 га згідно її заяви від 20 грудня 2000 року як власнику сертифіката на земельну частку (пай) серії [NUMBER], який видавався [PERSON] Вказані обставини не спростовані відповідачем, підтверджені листом в.о. начальника відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області № 29-1021-99.0-1583/2-16 від 26 вересня 2016 року, матеріалами технічної документації щодо передачі земельних часток (паїв) у приватну власність громадянам із земель, переданих в оренду сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Карапиші» Миронівського району Київської області (книга Х ділянки [NUMBER],[NUMBER]), виготовленими приватним малим підприємством «Земля», показаннями свідка працівника відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області [PERSON] Допитана як свідок працівник відділу показала, що державний акт на право приватної власності на землю виготовлений та виданий [PERSON] на всю земельну частку (пай), право на яку мав її померлий чоловік [PERSON], дані свідоцтва про право на спадщину за законом, яке отримала [PERSON] після смерті [PERSON], не були враховані. Вказані встановлені обставини свідчать про те, що державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON], в тому числі, на майно, право на яке вона не набула. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори Київської області 10 травня 2000 року, [PERSON] після смерті [PERSON] набула права на 2/3 частини права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності АТ «Карапиші» розміром 2,72 в умовних кадастрових гектарах, а не на всю частку. 1/3 частина права на земельну частку (пай) була прийнята позивачем в порядку спадкування після померлого [PERSON] за складеним ним заповітом. Земельна частка, належна [PERSON] на підставі сертифіката серії [NUMBER], виданого Миронівською районною державною адміністрацією 05 березня 1997 року, була виділена в натурі в повному розмірі, а не в розмірі 2/3 частин, які успадкувала [PERSON] після його смерті. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконкомом Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області 16 травня 2011 року. Згідно складеного [PERSON] 18 листопада 2009 року заповіту належне їй на день смерті майно і майнові права вона заповіла відповідачу [PERSON] Відповідач спадщину після померлої [PERSON] прийняв та 28 грудня 2011 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,6493 га, розташовану на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належну [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Карапишівською сільською радою Миронівського району Київської області 25 квітня 2001 року. Дані обставини вказують на те, що відповідач у спадщину прийняв земельну ділянку, яка виділена в натурі на земельну частку (пай), право на 2/3 частини якої набула [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON], і право на 1/3 частину якої в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] не оформила позивач. Наявність у позивача права на спадщину на 1/3 частину земельної частки (паю) і, відповідно, наявність порушення свідоцтвом про право на спадщину її прав та інтересів у контексті положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України є підставою для часткового задоволення її вимог. Сертифіката на право на земельну частку (пай) позивач не має і він був дійсним до виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) та видачі державного акта на право власності на землю. Державний нотаріус Миронівської районної державної нотаріальної контори листом від 15.12.2015 року № 1291/02-14 вказав позивачу про наявність перешкод у оформленні спадкових прав. Оспорюване свідоцтво, видане відповідачу, не в повній мірі відповідає вимогам закону, оскільки видане, в тому числі, на майно, право на оформлення спадщини на яке виникло у позивача. Таким майном була 1/3 частина права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності АТ «Карапиші» розміром 2,72 в умовних кадастрових гектарах, та після виділення земельної частки в натурі стала 1/3 частина земельної ділянки площею 2,6493 га, розташована на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При визнанні свідоцтва про право на спадщину частково недійсним у рішенні має бути вказано, в якій частині воно визнається недійсним. З огляду на встановлені обставини видане відповідачу оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійсним в частині 1/3 частки спадкового майна у виді земельної ділянки площею 2,6493 га, розташованої на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач вимоги про визнання права на спадкове майно після померлого [PERSON] заявила в іншій справі, яке перебуває у провадженні Миронівського районного суду Київської області. Згідно положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] суд вважає частково доведеними, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на порушення у зв'язку з видачею відповідачу вказаного свідоцтва спадкових прав позивача. Відповідач, заперечуючи проти позову в цій частині вимог, не надав ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень, тому суд відповідно до вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. При подачі позову до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 1102 гривні 40 копійок, тобто по 551 гривні 20 копійок за кожну вимогу немайнового характеру. Згідно з правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Правило пропорційності є загальним, тому застосовується як в майнових, так і в немайнових справах. З огляду на вказані правила з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати у виді судового збору в розмірі 1/3 частини від сплаченої при подачі позову суми за одну вимогу немайнового характеру. На підставі викладеного, ст.ст. 524-527, 529, 534, 535, 549 ЦК УРСР, ст. 1303 ЦК України, п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»,

Outcome: partial