Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати незаконним звільнення її з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення з 06.08.2020 року за прогул без поважної причини по пункту 4 статті 40 КЗпП України на підставі наказу від 17.09.2020 року № 157К/Тр генерального директора ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія»; зобов`язати ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» змінити дату звільнення з «17 вересня 2020 року» на дату «03 серпня 2020 року» та змінити формулювання причин звільнення з пункту «п. 4 статті 40 КЗпП України» на «ч. 1 статті 38 КЗпП України», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.08.2020 року по день видачі трудової книжки та копії наказу про звільнення 09.11.2020 року в сумі 13525,56 грн. При цьому посилається на те, що її було незаконно звільнено з роботи за прогул, оскільки вона подавала відповідачу заяву про звільнення її за власним бажанням, що не було враховано відповідачем, чим порушено її права. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 04.12.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про звільнення від сплати судового збору, позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 10.12.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 29.12.2020 року заяву представника відповідача із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, залишено без задоволення. Від представника відповідача 11.01.2021 року надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому він просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14.09.2015 року було видано наказ № 228К/тр від 14.09.2015 року «Про прийняття на роботу» [PERSON] з 15.09.2015 року на посаду менеджера в Товариство з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агробудіндустрія». 30.12.2016 року відповідачем було видано наказ № 208 к/тр від 30.12.2016 року «Про переведення на іншу роботу» на підставі якого позивача з 01.01.2017 року було переведено на посаду провідного менеджера з постачання відділу матеріально-технічного постачання. У зв`язку із поданням заяви позивача було видано наказ № 51/1 к/тр від 28.02.2020 року «Про переведення на іншу роботу», на підставі якого позивача з 01.03.2020 року було переведено на посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Положеннями ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до генерального директора ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» із заявою від 20.07.2020 року, в якій просила звільнити її за власним бажанням. 30.07.2020 року менеджер з адміністративної діяльності та кадрового забезпечення ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» [PERSON] повідомила в своїй доповідній записці на ім`я генерального директора ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 30.07.2020 року, що позивач виявила бажання повернути їй її заяву на звільнення, посилаючись на ст.38 КЗпП України, мотивуючи це тим, що вона змінила своє рішення щодо звільнення. Також [PERSON] в своїй доповідній записці зазначила, що у підприємства не виникає обов`язку видавати наказ про звільнення [PERSON] . Даний факт також підтверджується Актом перевірки Управління Держпраці у Житомирській області від 01.09.2020 року № ЖТ 8546/2215/АВ. Генеральним директором ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» [PERSON] на вищезазначеній доповідній записці від 30.07.2020 року було проставлено свою резолюцію із зазначенням дати: «Для врахування в роботі 30.07.2020». Позивач після відкликання заяви про звільнення за власним бажанням продовжувала виконувати свої трудові обов`язки і перебувати на робочому місці включно по 06.08.2020 року, що підтверджується звітом по приходу і відходу співробітників від 28.08.2020 року та табелем обліку використання робочого часу від 31.08.2020 року. Перебування на робочому місці позивача включно до 06.08.2020 року підтверджує, що її рішення про звільнення за власним бажанням було змінено, і вона продовжувала виконувати свої трудові обов`язки і не вважала останнім робочим днем 03.08.2020 року. Відкликання позивачем своєї заяви про звільнення за власним бажанням від 20.07.2020 року відбулось в усній формі шляхом звернення до відповідального працівника підприємства з кадрового забезпечення [PERSON] та фактичного отримання заяви позивачем. В тексті позовної заяви позивач також підтверджує, що відкликання такої заяви можливе в письмовій або в усній формі. Підтвердженням того, що заяву про звільнення за власним бажанням було відкликано [PERSON] та забрано з підприємства є той факт, що оригінал заяви про звільнення за власним бажанням від 20.07.2020 року на момент подання позовної заяви знаходиться безпосередньо у позивача, оскільки в матеріалах справи міститься належним чином завірена копія з підписом та відміткою адвоката Луговського Ю.В. Тобто, адвокат Луговський Ю.В. завірив заяву позивача про звільнення за власним бажанням від 20.07.2020 року з оригіналу тим самим підтвердивши той факт, що оригінал заяви знаходиться в позивача, а не у відповідача. Окрім того, 28.10.2020 року було складено Акт про проведення службового розслідування щодо наявності заяви на звільнення, поданої [PERSON] , в якому зазначено, що станом на 28.10.2020 року було встановлено відсутність вищезазначеної заяви на підприємстві, що ще раз підтверджує факт відсутності такої заяви та її відкликання та відібрання позивачем. Відповідач у відзиві на позовну заяву визнав той факт, що заява [PERSON] не була зареєстрована в Журналі реєстрації вхідної документації підприємства, так як в подальшому вона була відібрана позивачем. Посилання позивача в обґрунтування позову на те, що Журнал вхідної документації відповідача № Ф-08-М-7.5-01 від 25.03.2015 року суперечить вимогам Наказу Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015 року «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», взагалі не стосується предмету позову. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача щодо подання нею заяви про звільнення за власним бажанням і бажання звільнитись із 03.08.2020 року є достатньо суперечливими і необґрунтованими та не підтвердженими допустимими та достатніми доказами. У подальшому, починаючи з 07.08.2020 року, позивач не з`являлася на робочому місці, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу від 31.08.2020 року. 07.08.2020 року генеральному директору ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» директором [PERSON] було направлено доповідну записку щодо відсутності на робочому місці начальника відділу МТЗ [PERSON] , внаслідок чого було невчасно завезено метал, а саме - арматура, та, як наслідок, продукція для замовника ТОВ була невчасно виготовлена. 07.08.2020 року уповноваженими особами ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» було складено Акт №1 «Про відсутність на роботі [PERSON] », в якому зазначено, що позивач 07.08.2020 року була відсутня на роботі (як на своєму робочому місці, так і на підприємстві в цілому) протягом робочого дня з 8 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. Про наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі, ні напередодні, ні протягом робочого дня 07.08.2020 року, [PERSON] жодними засобами зв`язку не повідомляла, на телефонні дзвінки не відповідала. 14.08.2020 року уповноваженими особами ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» було складено Акт № 3 «Про відсутність на роботі [PERSON] », в якому зазначено, що позивач з 08.08.2020 року по 14.08.2020 року включно була відсутня на роботі (як на своєму робочому місці, так і на підприємстві в цілому) протягом робочого дня з 8 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. Про наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі, ні напередодні, ні протягом періоду з 08.08.2020 року по 14.08.2020 року [PERSON] жодними засобами зв`язку не повідомляла, на телефонні дзвінки не відповідала. 10.08.2020 року менеджером з АД та КЗ Сидоренко Л.Г. ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на адресу позивача було надіслано повідомлення про необхідність надання письмових пояснень щодо відсутності на роботі № 844 від 10.08.2020 року. 14.08.2020 року уповноваженими особами ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» було здійснено відвідування позивача за адресою проживання та складено Акт № 2 «По відвідування працівника [PERSON] за адресою її проживання» щодо здійснення візиту до начальника відділу МТЗ [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з метою з`ясування причини відсутності останньої на робочому місці у період з 07.08.2020 року по 14.08.2020 року включно, яким зафіксовано наступне: «Наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі [PERSON] ми з`ясувати не змогли, оскільки останньої не було вдома. На телефонні дзвінки не відповідає». 18.08.2020 року було складено Акт «Про складання повідомлення про необхідність надання письмових пояснень та встановлення факту ненадання пояснень [PERSON] з приводу її відсутності на робочому місці 07.08.2020 року», в якому було зазначено: «Менеджер з АД та КЗ [PERSON] склала повідомлення начальнику відділу МТЗ [PERSON] про необхідність надання письмових пояснень про причини її відсутності на робочому місці 07.08.2020 року, проте і дотепер 18.08.2020 року [PERSON] на роботу не з 'явилась, жодних пояснень не надала». 21.08.2020 року менеджером з АД та КЗ знову було надіслано повідомлення про подання письмового пояснення № 931 щодо відсутності на роботі [PERSON] з 07.08.2020 року, однак жодної відповіді позивачем не було надано. 28.08.2020 року менеджером з АД та КЗ ТОВ було складено пояснення щодо поданої заяви на звільнення [PERSON] щодо того, як позивач продовжувала працювати після спливу двотижневого строку, який минув 03.08.2020 року, а саме - з 03.08.2020 року по 06.08.2020 року. 08.09.2020 року начальником Служби безпеки ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» Муравицьким В.М. було складено доповідну записку, в якій зазначено: «Доповідаю, що мною по Вашій вказівці була проведена перевірка на встановлення причин відсутності на робочому місці [PERSON] з 07.08.2020 року. В ході перевірки мною було встановлено, що [PERSON] на даний момент працює в ПП «Адлєр» в м. Житомир, по вул. Авіаторів, 9». 08.09.2020 року було складено Акт № 4 «Про відсутність на роботі [PERSON] » в якому зазначено, що позивач з 15.08.2020 року по 08.09.2020 року включно була відсутня на роботі (як на своєму робочому місці, так і на підприємстві в цілому) протягом робочого дня з 8 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. Про наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі, ні напередодні, ні протягом періоду з 15.08.2020 року по 08.09.2020 року [PERSON] жодними засобами зв`язку не повідомляла. 17.09.2020 року було складено Акт № 5 «Про відсутність на роботі [PERSON] » в якому зазначено, що [PERSON] з 09.09.2020 року по 17.09.2020 року включно була відсутня на роботі (як на своєму робочому місці, так і на підприємстві в цілому) протягом робочого дня з 8 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. Про наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі, ні напередодні, ні протягом періоду з 09.09.2020 року по 17.09.2020 року [PERSON] жодними засобами зв`язку не повідомляла. Таким чином, [PERSON] була відсутня на роботі з 07.08.2020 року по 17.09.2020 року. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. 09.09.2020 року генеральним директором ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» було внесено подання до Ради трудового колективу ТОВ «Про отримання згоди на звільнення працівника, який вчинив прогул». 14.09.2020 року Рада трудового колективу ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на своєму засіданні розглянула дане клопотання і ухвалила рішення про надання згоди на звільнення [PERSON] - начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (у зв`язку з прогулами без поважних причин) з наданням їй гарантій і компенсацій при звільненні, передбачених чинним законодавством, що підтверджується Протоколом загальних зборів трудового колективу №5 від 14.09.2020 року. 15.09.2020 року головою Ради трудового колективу було складено повідомлення за № 1 «Про надання згоди на звільнення [PERSON] за прогул» та направлено генеральному директору ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» [PERSON] 17.09.2020 року було видано наказ № 157К/тр від 17.09.2020 року «Про звільнення з роботи» на підставі якого [PERSON] , начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, звільнено з 06 серпня 2020 року за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Пунктом 2 Наказу доручено бухгалтерії провести з [PERSON] остаточний розрахунок відповідно до чинного законодавства та виплатити компенсацію за невикористану відпустку з розрахунку 64 к.д. Пунктом 3 Наказу доручено відділу кадрів повідомити [PERSON] про її звільнення шляхом направлення на її поштову адресу листа про необхідність отримання трудової книжки. Пунктом 4 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі, відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу даного працівника. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Виходячи з цих роз`яснень Верховного суду України поважними причинами варто визнавати такі причини, що виключають вину працівника. При такому розумінні поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України не суперечить п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, який кваліфікує поведінку працівника як порушення трудової дисципліни (прогул - це різновид такого порушення) за наявності вини працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров`я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу. Тобто загальним критерієм вини працівника в здійсненні прогулу є належна дбайливість про виконання трудових обов`язків. 17.09.2020 року цінним листом було направлено на адресу позивача повідомлення про звільнення № 1012 від 17.09.2020 року із зазначенням щодо необхідності прибути за трудовою книжкою до відділу кадрів ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» у зв`язку зі звільненням відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (звільнення за прогул без поважних причин), на підставі наказу про звільнення № 157К/тр від 17.09.2020 року. 30.10.2020 року, у зв`язку з неприбуттям позивача ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» надіслано повторне повідомлення про отримання трудової книжки № 1142 від 23.10.2020 року. Після направлення повторного повідомлення, 04.11.2020 року [PERSON] на ім`я генерального директора ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» [PERSON] було надіслано листа з проханням відправити їй трудову книжку та копію наказу № 157К/тр від 17.09.2020 року на поштову адресу: [ADDRESS] . 09.11.2020 року уповноваженими особами ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» було складено Акт про надання [PERSON] згоди про відправлення належної їй трудової книжки поштою, в якому було вказано: «За результатами телефонної розмови [PERSON] підтвердила, що дійсно направляла звернення з проханням переслати належну їй трудову книжку на адресу, зазначену у зверненні: [ADDRESS] ». Того ж дня, 09.11.2020 року, ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» разом із супровідним листом № 1192 від 09.11.2020 року направило оригінал трудової книжки та належним чином завірену копію наказу № 157К/тр від 17.09.2020 року «Про звільнення з роботи». Таким чином, судом встановлено, що позивач вчинила порушення трудової дисципліни, а саме прогул без поважних причин, через що у ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» були законні підстави звільнити її відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України та звільнення позивача з роботи відбулось із дотриманням вимог чинного законодавства. В позовній заяві позивачем взагалі не обґрунтовується незаконність її звільнення за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Доводи позивача щодо неповідомлення її про отримання трудової книжки у відповідності до Наказу Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» є безпідставними. Відповідачем було дотримано усіх законодавчо встановлених вимог щодо направлення трудової книжки належної позивачу, а також було направлено відповідне повідомлення (двічі) після видання наказу про звільнення. З огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним звільнення позивача та зобов`язання відповідача змінити дату та формулювання причин звільнення, не підлягають до задоволення похідні з цими вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: dismissed