Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивач звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачка зазначає, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 квітня 2021 року їй, [PERSON] , на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований її син - [PERSON] . Так, 05.05.2015 син поїхав на заробітки за кордон і з того часу в належному позивачці будинку не проживає. Позивачка з відповідачем останнім часом не спілкуються і його місце проживання їй невідоме. Син добровільно виселився зі спірного будинку, забрав все своє майно і з 05.05.2015 в ньому не проживає, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради. У даному випадку відповідач був членом сім`ї позивачки. Попереднім власником був чоловік позивачки, після смерті якого вона прийняла спадщину. Відповідач є і його сином. Ніякої домовленості між батьками та сином про порядок користування житлом не бу\-ло. Виселився відповідач з житлового будинку добровільно без будь-яких поважних при\-чин, забрав все своє майно і повернутися в житлове приміщення не намагався. Оскільки відповідач з 05.05.2015, тобто більше 1 року без поважних причин не про\-живає в спірному будинку, позивачка [PERSON] вважає, що він втратив право користування жилим приміщен\-ням в ньому. Та обставина, що відповідач залишається зареєстрованим в належному їй будинку, порушує її права, оскільки вона повинна нести зайві витрати на сплату комунальних послуг, які стягу\-ються за кількістю зареєстрованих в жилому приміщенні осіб, не може оформити субсидію та взагалі позбавлена права розпорядитись належним їй майном на власний розсуд. А тому, позивачка вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2021 року відкрито спрощене провадження по справі. В судове засідання сторони не з`явились. Від позивачки [PERSON] до суду надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомої суду причини, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки з іншими документами на зареєстроване місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши і дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає повному задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як вбачається зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Сєдовим В.В. від 19 квітня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1121, Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності/а.с.5-7/. Відповідно до повідомлення Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області №1309 від 08.06.2021, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.11/. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області №1051 від 20.05.2021, згідно запису по господарських книгах села Вознесенка гр. [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за даною адресою з 05 травня 2015 року по теперішній час/а.с.8/. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як передбачено приписами ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Суд дійшов висновку про те, що фактичне тривале непроживання відповідача у вказаному вище житловому приміщенні, а також та обставина, що відповідач не приймає участі в утриманні вищевказаного будинку, є обставинами, які мають істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованою та підлягає до задоволення, оскільки його реєстрація в належному [PERSON] будинку порушує її право на користування та розпорядження власністю. Крім того, вирішуючи питання щодо витрат по справі, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України, однак враховуючи те, що позивач в позовній заяві не ставить питання щодо стягнення понесених судових витрат, суд вважає за можливе залишити їх за нею.

Outcome: approved