Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на його користь як батька, вказавши, що відповідач знаходився на його утримання від дня народження до 2014 року. У теперішній час позивач не працює у зв'язку із тяжким захворюванням - енцефалопатія, почав процес оформлення інвалідності ІІ групи. Проте на його прохання придбати харчі за кошти позивача, його син допомоги не надає, на телефонні дзвінки не відповідає. Не маючи змоги захисти свої права іншим чином, позивач вимушений звернутися до суду, у якого просить стягнути з відповідача на його користь аліменти у розмірі ? частини від заробітної плати. Позивач в судове засідання не з'явився надав суду заяву з проханням про розгляду справи у його відсутність та про підтримку позовних вимог. Відповідач та його представник за дорученням - [PERSON] до суду не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, а також заперечення в яких зазначили, що позивач не є непрацездатним, оскільки йому 45 років, не є інвалідом, він добровільно відмовляється працювати, був звільнений з останньої роботи у 2012 році по ст. 40 п. 7 КЗпП України за появу у нетверезому стані на роботі. Грошей на утримання відповідача позивач ніколи не надавав, участь у виховання також не приймав. Наразі [PERSON] не працює та не має власного заробітку, у зв'язку з чим не може матеріально підтримувати інших. На підставі зазначеного просить суд відмовити у позові у повному обсязі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Загальними засадами дизпозитивності цивільного судочинства встановленими ст. 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд констатує, що обставини, які б звільняли сторін від обов'язку доказування у відповідності до ст.61 ЦПК України відсутні. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], є сином [PERSON], [INFO]. Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ч.1 ст.202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Вказаним визначено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Таким чином, непрацездатним і таким, що потребують матеріальної допомоги батькам, надається право звернутися до суду за примусовим стягненням аліментів зі своїх дітей. Обов'язок виплачувати аліменти своїм батькам в судовому порядку може бути покладено тільки на повнолітніх дітей. Законом визначені наступні підстави покладення на дітей обов'язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків. Моментом виникнення обов'язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Непрацездатними визнаються особи, що досягли пенсійного віку (чоловіки - 60 років, жінки - 55 років) та інваліди I, II та III груп. Непрацездатність щодо інвалідів встановлюється медичною комісією. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність в батьків майна, що може приносити дохід тощо. З матеріалів справи вбачається, що позивач - [PERSON], [INFO], до суду з позовом звернувся 09.04.2015 року, що стверджується штампом вхідної кореспонденції № 11425. На момент подачі позову йому виповнилося 45 років. Отже, позивач встановленого законом пенсійного віку на момент подачі позову не досяг. Доказів того, що позивач у встановленому законом порядку визнавався інвалідом I, II або III груп у справі не має. Суд не бере до уваги додані до позову копію трудової книжки позивача, копію рішення Жовтневого суду м. Маріуполя від 16 липня 2013 року, копію договору дарування від 17.07.2001 року, копію виписки з історії хвороби № 5776, за якою [PERSON] з 11.06.2010 року по 25.06.2010 року знаходився на лікуванні у н/о ГБ № 1, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування, тож не є належними доказами. За вказаних обставин суд констатує, що позивачем заявлено безпідставний позов, який задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed