Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить сплатити суму заборгованості в строк від 01 вересня до 31 грудня 2017 року. В обґрунтування свого позову позивач послалась на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину їй належить земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER], яка була передана нею в оренду ПрАТ СВФ «Агротон» за договором оренди землі від 03.03.2017. При перевірці спадку з'ясувалось, що за період з 2002 по 2016 роки не сплачувалась плата за користування даною земельною ділянкою так, як договірні відносини були припинені через штучно спровоковані складнощі при переоформленні сертифіката зразка 1997 року на Державний акт на право приватної власності на землю зразка 2003 року. Але позивачу відомо, що польовий масив, на якому розташована ділянка № [NUMBER], обробляло ПП СВФ «Агро», як і ділянки №№ [NUMBER],[NUMBER] батьків позивача, через що вона має інформацію про використання, але договору оренди не має і відповідно орендна плата не сплачувалась за попередні 15 років. При оцінці позову позивач бере до уваги суму орендної плати з договору оренди землі від 03.03.2017, що становить 7444,55 грн., та кількість років несплати, а тому заборгованість становить відповідно 111 668,25 грн. В судовому засіданні позивач просила задовольнити позовні вимоги, викладені в позові. Зазначила, що заборгованість це є плата за користування відповідачами земельною ділянкою, яка належала її бабусі, за період з 2002 по 2017 роки. Відповідач ПАТ «СВФ «Агротон» у запереченні просив справу розглянути без участі свого представника і у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що до 2017 року відповідач не укладав з позивачем договір оренди землі та не використовував спірну земельну ділянку, а сплата орендної плати за договором оренди землі від 03.03.2017 настає до 31.12.2017, а тому підприємство не має заборгованості перед позивачем. Відповідач ПП СВФ «Агро» у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у запереченні, згідно яких - доказів того, що відповідач користувався спірною ділянкою, позивачем не надано. Більш того, власником земельної ділянки № [NUMBER] у період з 2002 по 2010 роки була [PERSON], з якою відповідачем договори не укладались. Також, на думку відповідача, позивач пропустила строк позовної давності. Також відповідач вважає неправильним розрахунок ціни позову, оскільки позивач використовує розмір орендної плати, встановлений договором оренди землі, укладений позивачем з іншим орендарем. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всі надані докази в їх сукупності, суд встановив таке. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд розглядає справи в межах предмету позову. По?зов - звернення заінтересованої або іншої уповноваженої на те особи до суду з проханням про розгляд спору і захист суб'єктивних майнових і особистих немайнових прав та охоронюваних законом інтересів у справах, що виникають з цивільних (в тому числі сімейних, трудових), господарських (в тому числі корпоративних) та адміністративних правовідносин. Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої суд повинен винести рішення. Підставу позову становлять юридичні факти, якими позивач обґрунтовує матеріально-правову вимогу до відповідача. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК у позовній заяві мають зазначатися обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Підстави позову, які підтверджують, що спірне право належить позивачу, а на відповідача покладені певні обов'язки, складають активну підставу. До її складу входять також факти, які обґрунтовують належність доказів до справи, і те, що позивач і відповідач є суб'єктами прав і обов'язків спірних правовідносин. Пасивну підставу позову складають факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на заперечення права позивача або утвердження за собою права, яке йому не належить. Ці факти обґрунтовують необхідність подання позову та захисту прав чи інтересів позивача. Вони свідчать, що право позивача порушено, оспорено чи не визнано, або є загроза у його порушенні чи необхідність у зміні існуючих між сторонами правовідносин. Зміст позову - це звернена до суду вимога позивача про здійснення судом певних дій із зазначенням способу судового захисту. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом в судовому з'ясовано та роз'яснено позивачу, що судом розглядаються вимоги прохальної частини позову (предмет позову) і саме за цими вимогами суд винесе рішення. Позивач в судовому засіданні пояснив, що ця вимога йому зрозуміла, вимоги заявлені у позові він підтримує і просить їх задовольнити. Обґрунтовуючи свою вимогу сплатити заборгованість з 01 вересня по 31 грудня 2017 року, позивач послався на те, що відповідачі використовують належну йому земельну ділянку, а тому повинні сплатити плату за користування нею. Вирішуючи даний спір по суті, суд застосовує законодавство, яке було чинне на час виникнення правовідносин, та яке є чинним на час розгляду справи, оскільки спірні відносини продовжують існувати. Згідно Закону України «Про плату за землю» використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель (ст. 2). Податок - обов'язковий платіж, що справляється з юридичних і фізичних осіб за користування земельними ділянками; ставка податку - законодавчо визначений річний розмір плати за одиницю площі оподатковуваної земельної ділянки; оренда - засноване на договорі строкове платне володіння, користування земельною ділянкою. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар (ст. 5). Власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (ст. 15). Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Пунктом «д» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України передбачається, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: д) систематична несплата земельного податку або орендної плати. Отже, згідно наведеного вище земельного законодавства платою за землю є або орендна плата, належна до сплати орендарями, або земельний податок, який зобов'язані сплатити власники земельних ділянок. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Згідно п. 14.1.72. ст. 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу). Отже, плату за користування землю сплачують орендарі та власники землі або постійні землекористувачі. Позивач у судовому засіданні зазначила, що ані вона, ані її бабуся (попередній власник землі) договір оренди землі з відповідачами до 2017 року не укладали. З'ясовуючи у судовому засіданні правову природу заборгованості, яку просить позивач стягнути з відповідача, позивач зазначила, що це є платою за землю за період з 2012 по 2017 рік. Враховуючи вище наведене земельне законодавство, суд вважає, що позивач невірно визначила правову природу плати, яка полягає, на його думку, сплаті за користування земельною ділянкою відповідачами, оскільки вони не були в зазначений період орендарями вказаної земельної ділянки. Таким чином, суд вважає, що позивач обрала невірний спосіб захисту свого порушеного права, крім того нею не доведено, що відповідачі порушують її права та законні інтереси. Крім того, позивач в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України не довела факту користування відповідачами спірною земельною ділянкою, не довела розміру заборгованості, яку повинен сплатити кожен відповідач. Крім того, позивач не обґрунтувала загальний розмір заборгованості, зазначивши лише, що він обчислюється лише з даних за договором оренди землі від 03.03.2017, укладеним з одним із відповідачів, і що саме їй належить право на отримання цієї заборгованості. За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Суд вважає наданий позивачем договір оренди землі неналежним доказом, оскільки в порушення ст. 58 ЦПК України не стосується предмету позову, так як позивачем заявлені вимоги, які не випливають з орендних правовідносин сторін. Доводи відповідача ПП СВФ «Агро» про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, суд не приймає, оскільки судом встановлено, що позивач необґрунтовано заявила позов, а тому взагалі не має матеріально-правової вимоги до відповідачів, а строк позовної давності застосовуються лише до вимог, які є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed