Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з цим позовом, посилаючись на те, що внаслідок несумісності характерів, втрати поваги одне до одного, неспроможності відповідача забезпечити існування родини, розбіжностей життєвих інтересів сім'я фактично розпалась. Шлюб носить формальний характер і зберегти його неможливо. Просила шлюб розірвати, визначити місце проживання дитини, залишивши її проживати з позивачкою, та визначити місце прописки: виписати [PERSON] з адреси, за якою проживає відповідач та прописати його за місцем проживання матері. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач проти позову не заперечував. Вислухавши пояснення сторін, які заперечували проти надання їм часу для примирення, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08.05.2009р. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] Спільне життя у подружжя не склалось через несумісність характерів та відсутність взаєморозуміння між ними. Більше трьох років сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства, у кожного свій бюджет, проживають окремо. Кожен з подружжя наполягає на розірванні шлюбу і на примирення не згоден, тому суд не вживає заходів для примирення сторін, вважаючи, що шлюб розпався та зберегти його неможливо. Зважаючи на те, що однією із засад шлюбу є його добровільність, він ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Суд вважає, що причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше збереження шлюбу неможливе, з врахуванням інтересів сторін та їх неповнолітнього сина вважає, що позов у частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачкою, суд дійшов до наступного. Відповідно до п.2 ч.1 ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину на проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами , своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради №112 від 15.05.2014р. було визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] з його матір'ю [PERSON] [ADDRESS]. Конвенцією про права дитини від 27.02.1991р., виходячи із рівності прав матері та батька, у п.1 ст.9 проголошено правило, яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Згідно вимог ч.2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. Відповідно до ч.2, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» №2402-ІІІ кожна дитина має право проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Приймаючи до уваги вказане рішення виконкому Вишгородської міської ради, з метою створення найкращих умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, позов у частині визначення місця проживання дитини суд також вважає обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, підстав для задоволення позовної вимоги про визначення місця прописки дитини суд не знаходить, оскільки, як з'ясовано у судовому засіданні, у цій частині спору між сторонами не існує, а відтак права позивачки та дитини не є порушеними. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial