Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду із відповідним позовом 03.07.2013 року. В обґрунтування позову зазначила, що вона з 30 жовтня 1999 року по 24 вересня 2002 року перебувала у шлюбі із відповідачем. В період з 24 вересня 2002 року вони фактично із відповідачем не припиняли стосунків як подружжя та продовжували проживати однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, в подальшому це призвело до повторної реєстрації шлюбу 01 жовтня 2007 року. Але з часом їх стосунки погіршились та вони припинили шлюбні стосунки, а 26 квітня 2013 року їх шлюб було розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Луганськ. В період спільного проживання як подружжя ними було придбано квартиру за адресою [ADDRESS], в ці квартирі вона була зареєстрована. 03.10.2006 року вони спільно придбали квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS]. Для придбання квартири було отримано кредит в банку та вона була поручителем в кредитних зобов'язанням. Для погашення кредиту за цю квартиру, ними було продано квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS]. В період ремонту в новій квартирі вона із відповідачем проживала у її батьків за адресою [ADDRESS]. З урахуванням наведених обставин вважала, що між нею та відповідачем не припинялись стосунки подружжя, квартира по [ADDRESS] сумісним майном подружжя та підлягає поділу. Позивач за первісним позовом просила визнати факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 24 вересня 2002 року по 30 вересня 2007 року [PERSON] та [PERSON]. Визнати квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON], придбаним в період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON]. Визнати право власності на ? частку к20800 АМ, на якому була наявна несправність експлуатаційного характеру у вигляді зносу шин коліс В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив їх задовольнити, просив врахувати доводи свідків, а також надані фотографії, просив вимоги за позовом задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, подав письмові заперечення проти позову, що долучені до справи, а також в ході розгляду справи подав зустрічну позовну заяву, яка була прийнята судом до спільного розгляду. В обґрунтування зустрічного позову позивач зазначив, що 01.10.2007 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб. В період шлюбу було придбано двохкімнатну квартиру за адресою [ADDRESS]. Зазначена квартира була оформлена на [PERSON], оскільки між ними існує спір про поділ зазначеної квартири він змушений звернутись до суду. Наполягав на тому, що квартира, яка розташована за адресою [ADDRESS] є його особистою приватної власністю та поділу не підлягає, оскільки придбана не в період шлюбу. Також зазначав, що квартиру за адресою [ADDRESS], було придбано 12 травня 2005 року матір'ю [PERSON] - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, на її ім'я було оформлено право власності. Тобто, зазначена квартира не була власністю подружжя, коштів на її придбання вони не сплачували. Грошові кошти, які були сплачені [PERSON] на погашення кредиту за придбану ним квартиру за адресою [ADDRESS] були отримані ним від його матері, ці гроші [PERSON] ще не повернув. Період часу проживання спільно зазначений в акті не спростовує цих доводів, оскільки квартира була придбана 03 жовтня 2006 року, а цей період в актів відсутній. Також вимог щодо необхідності проживання поручителя та вести спільне господарство жодний нормативно-правовий акт не містить. За зустрічним позовом позивач просив визнати квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS], житловою площею 25,8 кв.м., загальною площею 56,9 кв.м. спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Поділити майно, набуте за час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] визнавши право власності за [PERSON] на ? частку двохкімнатної квартири за адресою [ADDRESS], житловою площею 25,8 кв.м., загальною площею 56,9 кв.м., за [PERSON] на ? частку двохкімнатної квартири за адресою [ADDRESS], житловою площею 25,8 кв.м., загальною площею 56,9 кв.м.. Стягнути судові витрати Представник відповідача за зустрічним позовом проти позову заперечував, посилався на те, що квартира є іпотечною, а тому не підлягає поділу, окрім того, посилався на те, що виплати за квартиру здійснює лише [PERSON], а тому квартира не може бути визнана спільним сумісним майном. Представник 3-ї особи ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явився, подано заяву про розгляд справи за їх відсутності /а.с.80/. Вислухавши доводи представників сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні ст. 74 СК України слід враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому в іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю (спільне проживання, спільне ведення домашнього господарства та спільний бюджет, придбання майна для потреб сімї). З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК України). Сторони перебували у шлюбі з 30.10.1999 року, що був розірваний 24 вересня 2002 року, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу /а.с.17/. А також з 01 жовтня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб /а.с.16/, по 26 квітня 2013 року, що був розірваний відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Луганська. Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.05.2005 року [PERSON] було придбано квартиру, що розташовано за адресою [ADDRESS] /а.с.39/. Доводи позивача в частині того, що вона із відповідачем після розірвання шлюбу проживала спільно також підтверджуються даними про реєстрацію наявними в паспорті. Дійсно в період з 05.07.2005 року позивач [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS], в з 20.03.2007 року була знята з реєстрації за вказаною адресою та зареєструвалась за адресою [ADDRESS] /а.с.7-11/. Також судом приймається як доказ на підтвердження факту спільного проживання сторін акт від 20.06.2013 року із змісту якого вбачається, що в період з липня 2005 року по грудень 2005 року, а також з лютого 2007 року по жовтень 2007 року тимчасово проживали сторони у справі та вели спільне господарство /а.с.15/. В рамках справи не визначається сторонами вимог щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири за адресою [ADDRESS], не визначено вимог щодо її поділу, визнання права власності. Доводи з приводу того, що квартира була придбана [PERSON] в даному випадку не потребують дослідження. 03.10.2006 року [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] /а.с.18/ . При цьому в п.1.6. договору було зазначено, що заява про згоду на купівлю вищевказаної квартири та на укладання цього договорі від іменя [PERSON], яка фактично перебуває у шлюбі із гр..[PERSON], отримана, посвідчена приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Кирилюк І.А. від 03.10.2006 року за реєстровим №2979, доведена до відомості Покупця і приєднана до примірнику цього договору. П.2.1. договору визначено вартість квартири - 567741 гривня. Договір підписаний сторонами. Дані викладені в договорі купівлі-продажу квартири також свідчать на підтвердження доводів позивача [PERSON] щодо фактичного перебування у шлюбних стосунках на момент придбання квартири. Позивачем за зустрічним позовом надано суду копію платіжного доручення №1 в іноземній валюті щодо перерахування [PERSON] на ім'я [PERSON] грошових коштів сумі 65.000 доларів США 27 листопада 2006 року /а.с.83/, а також копію платіжного доручення №1 в іноземній валюті щодо перерахування [PERSON] на ім'я [PERSON] грошових коштів сумі 106.000 доларів США 15 грудня 2006 року /а.с.84/, як на підтвердження обставин передачі грошових коштів [PERSON] свому сину [PERSON]. В даному випадку суд не приймає зазначені докази, як належні щодо підтвердження права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Даних про зарахування вказаних коштів по кредитному договору суду не надано. Окрім того, [PERSON] виступала поручителем за кредитним договором № ML-900/410/2006 від 03.10.2006 року укладеного між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] /а.с.19, 20/. Оплата кредиту проводилась в тому числі й за рахунок коштів заробітної плати позивача [PERSON], про що свідчить довідка. Зазначений кредит був погашений та договір поруки припинив свою дію 24.01.2008 року, тобто фактично через рік після отримання коштів від [PERSON]. 04.01.2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого виступила квартира [ADDRESS], з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №900/6546/12 та №900/6547/12, які укладені 04.01.2012 року між [PERSON] та банком/ а.с.42-47/. 05.01.2012 року [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] /а.с.35-36/. Суд приймає до уваги, як належні докази в сукупності із іншими доказами, надані стороною позивача [PERSON] фотознімки, на яких містяться зображення сторін у справі, які спільно проводять дозвілля, відвідують світкові заходи друзів /а.с.95-99/. Свідок [PERSON], мати позивачки [PERSON], суду пояснила, що фактично її донька із чоловіком не припиняли стосунків, після розлучення вони примирились майже одразу, продовжили проживати спільно, також зазначила, що вони спільно відпочивали, ходили до друзів на свята. Ініціатором відновлення стосунків був саме відповідач. Наполягала на тому, що сторони проживали як подружжя. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знає позивачку [PERSON] з 2000 року, працювали спільно, періодично зустрічались, знає, що [PERSON] це чоловік позивачки, підтвердила, що подружжя купувало квартиру на [ADDRESS], на [ADDRESS], за ким було оформлено відповідні квартири та самі обставини купівлі-продажу їй не відомі. В квартирі на [ADDRESS] вона була, бачила, що подружжя веде спільне господарство, особисто з відповідачем вона не спілкувалась, більшість інформації їй відома зі слів [PERSON]. Також знає зі слів позивачки, що чоловік подарував їй автомобіль. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона працювала із [PERSON] з 2000 року, знає [PERSON] тільки через позивачку, як її чоловіка. Від позивачки дізналась, що вона із чоловіком розлучилась, але потім повідомила її що чоловік повернувся та вони купили квартиру, роботи там ремонт, жили у її батьків, стосунки були добрі. Відповідно до ст.1 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що втратив чинність з 01.01.2004 року завданнями Кодексу про шлюб та сім'ю України є дальше зміцнення сім'ї; побудова сімейних відносин на добровільному шлюбному союзі жінки і чоловіка, на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поважання всіх членів сім'ї; виховання дітей сім'єю з обов'язковим піклуванням батьків про їх здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток, навчання і підготовку до праці; всемірна охорона інтересів матері і дітей; виховання почуття відповідальності перед сім'єю. Відповідно до ст.2 Кодексу про шлюб та сім'ю України кодекс встановлює порядок і умови одруження, регулює особисті і майнові відносини, які виникають в сім'ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім'ї, відносини, які виникають у зв'язку з усиновленням, опікою та піклуванням, прийняттям дітей на виховання, порядок і умови припинення шлюбу, порядок реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до вимог ст.254 ЦПК України 1963 року, визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи: 1) про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним; 2) про визнання громадянина безвісно відсутнім чи про оголошення громадянина померлим; 21) про усиновлення дітей, які проживають на території України; 3) про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану; 4) про встановлення фактів, що мають юридичне значення; 5) про відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника; 6) про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні. Відповідно до вимог ч.1 п.5 ст.273 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя. Тобто, діючим законодавством не було передбачено встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах чоловіка та жінки. Відповідно до ч.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу цей кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, 2004 року. У зв'язку із його прийняттям визнано такими, що втрачає чинність з вступом у дію Сімейного кодексу України Кодекс про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до Цивільно-процесуального кодексу України, 2004 року прикінцевих та перехідних положень кодекс набирає чинності 1 січня 2005 року, але не раніше набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, який набрав чинності з 1 вересня 2005 року. Тобто, з урахуванням заявлених вимог, на думку суду в ході розгляду справи було доведено факт спільного проживання сторін після розірвання шлюбу, в тому числі в момент придбання квартири [ADDRESS]. З урахуванням вимог визначених в позові та відповідно до вищевикладеного, суд вважає що вимоги позивач в частині встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню саме за період з 01 січня 2004 року по 30 вересня 2007 року. Відповідно до вимог ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тобто, як встановлено в ході розгляду справи в період перебування у шлюбі та в період спільного проживання сторін було придбано дві квартири: [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу від 03.10.2006 року на ім'я [PERSON], а також [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу від 05.01.2012 року на ім'я [PERSON]. Судом не приймаються до уваги доводи сторони позивача за первісним позовом щодо перешкод в поділі майна, оскільки наявна іпотека на квартиру, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», положення договору іпотеки про те, що іпотекодавець не має права розпоряджатись квартирою без згоди банку до закінчення строку дії іпотеки не свідчить про неможливість в судовому порядку поділу спільного майна подружжя, оскільки право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна по суті не є розпорядженням ним. Зазначені положення не суперечать вимогам ст.61, 65, 70 СК України. Тобто, визнання права власності на частку квартири, що є спільним сумісним майном сторін, що проживали без реєстрації шлюбу як подружжя, не тягне за собою припинення іпотеки та не порушує права банку. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги сторін в частині визнання квартири [ADDRESS] спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON], придбаним в період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS], житловою площею 25,8 кв.м., загальною площею 56,9 кв.м. спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], підлягають задоволенню. Суд вважає, що підлягає частковому задоволенню вимоги щодо визнання права власності на квартири, з урахуванням того що квартира за адресою [ADDRESS] зареєстрована на ім'я [PERSON], а квартира [ADDRESS] на ім'я [PERSON], а саме в частині визнання права власності на ? частку квартири [ADDRESS] за [PERSON], та визнання права власності на ? частку квартири [ADDRESS] за [PERSON]. Що стосується вимог про припинення права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до вимог ст..365 ЦК України визначено підстави для припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, а саме право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Таких підстав в ході розгляду справи не було встановлено. Відповідно до вимог ст..372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вимог про поділ майна стороною позивача за первісним позовом не заявлялось. У зв'язку із чим суд вважає, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст..88 ЦПК України суд враховує, що при подачі позову позивач [PERSON] просила самостійно визначити суму ціни позову. Судом приймається до уваги вартість квартири на момент купівлі-продажу - 567.741 гривня. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 114,70 гривень, з урахуванням заявлених вимог про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на ? частку квартири суд вважає, що підлягало сплаті на користь держави судовий збір в розмірі / 1% від суми позову 5677,41 грн ? частка 2838,70 грн +114,7 / 2953,40 гривень, з урахуванням частково задоволених вимог суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір в розмірі 1362 гривень /1476,70 грн - 114,7 грн /. При подачі зустрічного позову було сплачено судовий збір 3441 грн, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 358, 50 грн / 1720,5 грн - 1362 грн/.

Outcome: partial