Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Позивач звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, який неодноразово уточнювала, останній раз 15.04.2021 року, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в період з 23 жовтня 2021 року по 02 листопада 2021 року, без згоди батька дітей - [PERSON] , за межі України до Арабської Республіки Єгипет. В обґрунтування позову зазначено, що 03 жовтня 2009 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у сторін народилися доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які мешкають з позивачем. Починаючи з вересня 2016 року сторони не ведуть спільне господарство. 07 квітня 2017 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до довідки виданої головою по будинку ОСББ КК «Шахтарська» позивач мешкає за адресою: [ADDRESS] та має склад сім`ї: доньку - [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] . Доньки проживають разом з позивачем, відповідач добровільно не хоче надавати згоду на виїзд доньок за кордон. На даний час дітям виповнилося 9 років, позивач має можливість подорожувати з дітьми за кордон для оздоровляння та відпочинку. В період з 23 жовтня 2021 року по 02 листопада 2021 року позивач планує відвідати з доньками Арабську Республіку Єгипет. З батьком дітей позивач не спілкувалась з 2017 року та не підтримує з ним будь-яких зв`язків. На даний час позивачу не відомо його місце знаходження. Відповідно до рекомендацій Міністерства освіти і науки України на 2020-2021 рік у школі передбачені осінні канікули з 26 жовтня по 01 листопада. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки, на даний час є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дітей за межі України, а також беручи до уваги той факт, що не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, позивач вважає, що є доцільним задоволення позовних вимог про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька. Представник позивача - адвокат Зімбіцька І.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, при цьому пояснила, що позивач [PERSON] не може отримати згоду батька на виїзд малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за кордон, без відповідного рішення суду. До подачі позовної заяви до суду позивач зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення, однак такої згоди отримано не було, у зв`язку із тим, що відповідач мешкає за кордоном. Раніше відповідач надавав згоду на виїзд дітей за кордон, спору щодо цього питання між сторонами раніше не виникало. До органу опіки та піклування з питання отримання дозволу на виїзд дітей за межі території України позивач не зверталась. Представник відповідача - адвокат Марущенко А.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що, окрім посилання на норми СК України, іншого обґрунтування позов не містить. Крім того, вважає, що позивач взагалі не мала право звертатись до суду з вказаним позовом. Так, 22.08.2018 року постановою КМУ було внесено зміни до постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», пункт 4, якого було доповнено п.п.3, відповідно до якого виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб,уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця можливе під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Таким чином, позивач мала право звернутись до органу опіки і піклування та отримати відповідний висновок і, без будь-яких перешкод виїхати з дітьми за кордон на строк до одного місяця. Однак, до органу опіки та піклування для отримання такого висновку для виїзду дітей за кордон позивач не зверталась. Оскільки, права позивача жодним чином не порушені, ніким не оспорюються, тому, у позивача, з урахування вимог ст. 4 ЦПК України, відсутні підстави для звернення до суду з відповідним позовом. Також, зазначив, що позивач не зверталась до [PERSON] з заявою про надання дозволу на виїзд дітей за кордон саме в період з 23 жовтня 2021 року по 02 листопада 2021 року, що свідчить про відсутність предмета спору. До цього часу, відповідач неодноразово надавав згоду на виїзд дітей за кордон і з цього приводу ніколи питань не виникало. Відповідач ніколи не заперечував, щоб діти відпочивали за кордоном. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області у судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Також відповідно до письмових пояснень, представник третьої особи не заперечує проти задоволення позову та тимчасового виїзду за кордон для оздоровлення та відпочинку малолітніх дітей без згоди батька у супроводі матері, з обов`язковим поверненням в Україну. Представник третьої особи - служби у справах дітей Мелітопольської міської ради в судове засідання не з?явився, згідно наданої заяви участь представника служби у справах дітей Мелітопольської міської ради в такій категоріях справ законом не передбачено. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, врахувавши думку представника третьої особи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити повністю з наступних підстав: Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 03.10.2009 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22.12.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю, [INFO] народилася [PERSON] , її батьками є [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати) /а.с.6/. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22.12.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю, [INFO] народилася [PERSON] , її батьками є [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати) /а.с.7/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07.04.2017 року, яке 25.04.2017 року набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано /а.с.8/. Відповідно до довідки виданої головною по будинку ОСББ КК «Шахтарська» [PERSON] завіреною директором ОСББ КК «Шахтарська» [PERSON] від 13.01.2021 року, позивач [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] та має склад сім`ї: доньку - [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] /а.с.9/. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1 статті 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З вимог ч.5 ст. 157 СК України вбачається, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в?їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; - якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів відомчої інформаційної системи МЗС; - у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України; 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: - довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); - документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців). Таким чином, відповідно до вказаних Правил перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків може бути здійснено як за пред`явленням рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків або, так і за пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб, у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця. Тому, в цій частині спростовуються доводи представника відповідача щодо неможливості звернення до суду [PERSON] з позовними вимогами про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька, без попереднього звернення до органів опіки та піклування за рішенням про визначення (підтвердження) місце проживання дітей з матір?ю. Як встановлено під час розгляду справи, маючи намір виїхати з дітьми, які не досягли 16-річного віку за кордон, 13.01.2021 року позивач [PERSON] звернулася до відповідача з повідомленням про тимчасовий виїзд за межі України дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у її супроводі до Арабської Республіки Єгипет або Турецької Республіки, з метою оздоровлення та відпочинку у період часу з 01.02.2021 по 31.07.2021 року на термін до одного місяця. Згідно копії рекомендованого поштового відправлення, яке надано позивачем, відповідач [PERSON] 18.01.2021 року особисто отримав повідомлення про тимчасовий виїзд дітей за межі України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, з аналізу вищевказаних норм, можна зробити висновок, що тимчасовий виїзд дитини за кордон, який передбачений на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Однак, аналізуючи зміст та вимоги позовної заяви судом встановлено, що позивач зазначає країну, термін та мету перебування дітей за кордоном України, однак не зазначає конкретного місця (адреси), де будуть перебувати діти у разі надання судом дозволу. До того ж суду не надано будь-яких доказів, що мати має намір повернути дітей на територію України, про що можуть свідчити авіаквитки, тощо. Представник третьої особи в своїх письмових поясненнях також зазначив про необхідність обов`язкового повернення дітей в Україну. Суд вважає, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дітей та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України виключає можливість встановити обов?язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дітей за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дітей за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (провадження 61-28548св18). Крім того, в судовому засіданні представником відповідача була зазначено, а представником позивача підтверджено, що відповідач до цього часу неодноразово надав згоду на виїзд дітей за кордон, ніколи не заперечував проти відпочину та оздоровлення дітей за кордоном, спорів з цього приводу між сторонами ніколи не виникало. Зі слів представника відповідача, [PERSON] і в теперішній час не заперечує проти виїзду дітей за кордон, однак із дотриманням певного порядку виїзду неповнолітніх дітей за кордон, встановленого чинним законодавством, який позивачем не було дотримано. Доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача про надання згоди на тимчасовий виїзд за межі України дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у її супроводі до Арабської Республіки Єгипет, з метою оздоровлення та відпочинку, саме у період часу, який зазначений в уточненій позовній заяві, тобто з 23.10.2021 року по 02.11.2021 року, та відмова батька надати таку згоду, позивачем надано не було. Вказане свідчить про відсутність спору між батьками з цього питання. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька слід відмовити в повному обсязі На підставі викладеного,

Outcome: dismissed