Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона в період з 02.08.2018 року по 07.11.2019 року працювала на посаді головного бухгалтера в КП «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради. 07.11.2019 року звільнена з посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. У зв`язку з тим, що при звільненні відповідачем в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не було проведено виплату всіх сум при звільненні, позивач звернулася до суду із позовною заявою про захист своїх прав, наслідок чого рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 17.02.2020 року з відповідача на її користь стягнуто вихідну допомогу при звільненні в сумі 50 314,53 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за жовтень 2019 року у розмірі 5 460,49 грн., середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 08.11.2019 року по 17.02.2020 року включно у розмірі 53 044,76 грн. На підставі виконавчих листів, виданих 22.06.2020 року Рубіжанським міським судом Луганської області, органами державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження та стягнуто 09.07.2020 року з відповідача на користь позивача заборгованість згідно рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 17.02.2020 року. Однак, оскільки період затримки виконання вищевказаного рішення починається з 18.02.2020 року, тобто наступного дня за днем ухвалення рішення суду, а середній заробіток за час затримки при виконанні виконавчого листа перерахований не був, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати суми вихідної допомоги при звільнення за період з 18.02.2020 року по 09.07.2020 року в сумі 91 268,19 грн. Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в період з 03.06.2020 року по 09.07.2020 року, оскільки рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 17.02.2020 року в частині допущення до негайного виконання щодо стягнення заробітної плати за один місяць виконано відразу, після чого оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили лише 02.06.2020 року, а 09.07.2020 року на користь позивача відділом державної виконавчої служби стягнуто середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні Суд, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України (а.с.13). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 17.02.2020 року, справа № 425/3832/19, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, визнано незаконним наказ КП «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради № 347к від 07 листопада 2019 року про припинення трудового договору відносно [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в частині звільнення без виплати вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України; стягнуто з КП «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради на її користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі 50 314,53 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за жовтень 2019 року у розмірі 5 460,49 грн., середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 08.11.2019 року по 17.02.2020 року включно у розмірі 53 044,76 грн., відшкодовано моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.5-8). На підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 17.02.2020 року, яке набрало законної сили 02.06.2020 року, видано виконавчі листи про стягнення з КП «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради на користь [PERSON] вихідну допомогу при звільненні в розмірі 50 314,53 грн. та середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в період з 08.11.2019 року по 17.02.2020 року включно у розмірі 53 044, 76 грн. (а.с.10,11). Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 09.02.2021 року [PERSON] 09.07.2020 року надійшло безготівкове зарахування з коментарем до платежу: «Первомайський МВ ДВС, стягнення заборгованості» в розмірі 109 461,82 грн. (а.с.9). Після встановлення зазначених обставин суд проходить до наступного висновку. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що в день звільнення позивача, відповідач порушивши вимоги ст. 116 КЗпП України не провів виплату необхідних сум при звільненні, а тому рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 17.02.2020 року, яке набрало законної сили 02.06.2020 року, належні суми стягнуто на користь позивача. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - ч. 1 ст. 117 КЗпП України. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Тобто, нормою статті 117 КЗпП України встановлено обов`язок для роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні - по день фактичного розрахунку. Таким чином суд враховуючи постанову Пленуму ВСУ, в якій вказано, що день постановлення рішення в якості останнього дня такого розрахунку, зазначається виключно через те, що суд не може наперед знати про дату фактичного розрахунку, тому й обмежується стягненням суми по день постановлення рішення. А тому вказане не позбавляє особу, права вже після постановлення рішення суду звернутись до суду з відповідними позовними вимогами про стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку, як це передбачено нормою КЗпП України. Відповідно до ч. ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. З урахуванням наданих матеріалів, судом встановлено, що першим днем періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, є день, наступний, після набрання рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 17.02.2020 року законної сили, тобто з 03.06.2020 року. Як вбачається з розрахунку зазначеного позивачем в позовній заяві, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку в період з 18.02.2020 року по 09.07.2020 року, тобто з наступного дня за днем ухвалення Рубіжанським міським судом Луганської області рішення від 17.02.2020 року, а не з з наступного дня, коли вказане рішення набрало законної сили, а тому суд вважає доцільним задовольнити позовні вимоги позивача частково, стягнувши середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 03.06.2020 року по фактичний день виплати, а саме 09.07.2020 року. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Представник відповідача в судовому засіданні частково визнала позовні вимоги та не заперечувала проти їх задоволення в частині стягнення в період з 03.06.2020 року по 09.07.2020 року середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р.,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Як роз`яснено у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є, відповідно, обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 17.02.2020 року, яке набрало законної сили 02.06.2020 року, встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складала 780,07 грн., а тому суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в сумі 19 501,75, з розрахунку на наступне (період з 03.06.2020 по 09.07.2020 складає 25 робочих днів, тоді як 25 * 780, 07 = 19 501,75 грн.). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналогічна правова позиція у аналогічних правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2019 року у справі № 425/1801/17, провадження № 61-23734св18. Відповідно до частин першої та шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при зверненні з вказаним позовом до суду. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином оскільки позовні вимоги задоволено на 21,37 % (19 501, 75 * 100 % : 91 268, 19), суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави суму понесених судових витрат в розмірі 194,01 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (908 * 21,37 : 100).

Outcome: partial