Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтувала тим, що [PERSON], [INFO] є її сином. 09 жовтня 2012 року [PERSON] було встановлено повторно другу групу інвалідності за загальним захворюванням. В квітні 2007 року за рішенням суду [PERSON] був визнаний недієздатним, оскільки страждає хронічним психіатричним захворюванням, а позивач була призначена над ним опікуном. А й отже [PERSON] не може розуміти значимість своїх дій та керувати ними. Позивач також зазначила, що 08 листопада 2007 року між нею та її сином було укладено договір даруванням, за яким позивач подарувала [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], із наступною реєстрацією сином права власності. При цьому позивач не повідомила нотаріуса про той факт, що її син був визнаний недієздатним В позові [PERSON] зазначила, що вона не може пояснити навіщо вона уклала цей договір, однак він був укладений не в інтересах її сина - [PERSON], оскільки він мешкає один та потребує постійного догляду, а в момент підписання договору він не розумів значення своїх дій. Як зазначила позивач, на момент звернення до суду, її син потребує лікування, на що витрачається багато коштів, а оскільки у позивача маються певні труднощі матеріального характеру, виникла необхідність продати вищезазначену квартиру, задля продовження лікування її сина. Позивач, посилаючись на ст. 223 ЦК України, вважає, що вона, опікун [PERSON], не може схвалити вищезазначену угоду, оскільки остання була укладена без урахування інтересів її сина, а й отже на її думку, це є підставою для визнання угоди недійсною. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та пояснила, що вона не повідомила нотаріуса про той факт, що її син [PERSON] є недієздатним з тієї причини, що їй було невідомо про необхідність повідомлення цієї інформації. Крім того [PERSON] повідомила суду, що метою дарування квартири її сину, було покращення його житлових умов, однак в подальшому, через погіршення стану здоров'я сина позивача, він втратив можливість жити самостійно. Представник відповідача та третя особа у судове засідання повторно не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, однак доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надали. Згідно ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує, наслідки та порядок перегляду заочного рішення розуміє. Таким чином, суд визнав причини неявки представника відповідача неповажними та ухвалив розгляд справи провести у відсутність відповідача на підставі наявних у справи матеріалів. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимоги слід відмовити, як необґрунтовані. Судом встановлено, що позивач є матір'ю [PERSON], [INFO], про що свідчить долучена до матеріалів справи копія свідоцтва про народження [NUMBER], яке було видано Птаховською сільрадою Скадовського району Херсонської області. Як вбачається судом із долучених до матеріалів справи паспортів громадян України серії [NUMBER] та [NUMBER], позивач та її син [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] Із долученої до матеріалів справи копії довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ, судом вбачається, що сину позивача - [PERSON] було встановлено другу групу інвалідності до 09 жовтня 2014 року. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2007 року за заявою [PERSON] - [PERSON], [INFO] було визнано недієздатним та призначено [PERSON] у якості опікуна над ним. Відповідно до договору дарування від 08 листопада 2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Добропільського міськрайонного нотаріального округу Донецької області [PERSON], позивач [PERSON] подарувала, а її син - [PERSON] прийняв у дар квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Разом із тим нотаріусом було встановлено дієздатність сторін договору, зокрема - [PERSON] На підставі зазначеного договору, 20 листопада 2007 року було видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 167174470. Позивач, посилаючись на ст. 223 ЦК України, вважає, що вона, як опікун [PERSON], не може схвалити вищезазначену угоду, оскільки остання була укладена без урахування інтересів її сина, а й отже на її думку, це є підставою для визнання угоди недійсною. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно ст. 178 Цивільного кодексу України об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи. Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України визначається зміст поняття правочин, а саме, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Крім того, згідно зі ст. ст. 6, 319, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Особа має право розпорядитися своїми грошовими коштами на свій розсуд (подарувати, знищити, використати у інший спосіб). Так само, передоручення є правом особи. Згідно вимог ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним Відповідно до ч. 3,5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначені підстави недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 223 Цивільного кодексу України визначає, що правочин, який вчинила фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності без згоди піклувальника, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення правочин за позовом піклувальника може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що він суперечить інтересам самого підопічного, членів його сім'ї або осіб, яких він відповідно до закону зобов'язаний утримувати. Згідно приписів ч. 1 ст. 68 ЦК України, опікун, його дружина, чоловік та близькі родичі (батьки, діти, брати, сестри) не можуть укладати з підопічним договорів, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або у безоплатне користування за договором позички. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 71 ЦК України, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Частиною 2 статті 720 ЦК України, батьки (усиновлювачі), опікуни не мають права дарувати майно дітей, підопічних. Отже, наведені норми закону спрямовані на захист прав подопічного, зокрема, його права власності (іншого речового права) на нерухоме майно, шляхом встановленння контролю з боку органу опіки та піклування при вчиненні опікуном правочинів, спрямованих на відчуження на користь третіх осіб нерухомого майна, що належить подопічному. При цьому закон не забороняє опікуну укладати з подопічним договір дарування останньому майна, оскільки при цьому права подопічного не порушуються. Виходячи з пояснень позивача, яки були надані нею під час судового розгляду, судом було достеменно встановлено, що фактично позивач подарувала своєму сину [PERSON] вищезазначену квартиру з метою поліпшення його житлових умов, тобто в його інтересах, а й отже під час укладення договору дарування квартири, вона своїми активними діями схвалила угоду. При цьому суд звертає свою увагу на той факт, що договір дарування було укладено 08 листопада 2007 року, право власності зареєстровано 20 листопада 2007 року, тобто з моменту укладання угоди минуло більш ніж 6 років, тобто весь цей час вона схвалювала укладену угоду, а й отже волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В свою чергу, дійсною причиною звернення позивача до суду із позовом, як вона пояснила суду, є погіршення стану здоров'я її сина (він не міг самостійно проживати та обслуговувати себе), та, як наслідок, потреба у грошових коштах на його лікування, які б вона могла отримати від продажу квартири. З огляду на наведене, при укладанні спірної угоди, дії позивача були направлені на поліпшення майнового/матеріального стану її недієздатного сина та збільшення його майнових прав, ця угода була схвалена нею, оскільки саме позивач подарувала своєму сину нерухоме майно, а й отже вона не підлягає визнанню недійсною з підстав заявлених [PERSON], а саме внаслідок відсутності схвалення угоди опікуном та укладення угоди без урахування інтересів подопічного [PERSON] Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною угоди, позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації та повернення договору купівлі-продажу, які є похідними від них, також задоволенню не підлягають. У відповідності із положеннями ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed