Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, вказуючи, що 17.07.2010 сторони зареєстрували шлюб, від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне життя з відповідачем не склалось через відмінність поглядів на життя, сім`ю, відсутність взаєморозуміння. Спроби примирення не дали позитивних результатів, Шлюбні відносини фактично припинені з квітня 2021 року, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому вона наполягає на розірванні шлюбу. Крім того, позивач просила суд визначити місце проживання дитини разом з нею за її зареєстрованим місцем проживання, вказавши, що оскільки сторони проживають окремо, вона як мати забезпечує розвиток та утримання дитини, має постійний дохід, є доцільним визначити місце проживання дитини з нею. Ухвалою суду від 09.08.2021 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, залучено до участі у справі третю особу. 01.09.2021 від відповідача надійшла до суду заява про визнання позову в повному обсязі. 14.12.2021 третя особа надала до суду пояснення щодо предмета спору, а також висновок про визначення місця проживання дитини. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, надав до суду заяву, зазначивши, що позов визнає, просить справу розглядати без його участі. Представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника. На підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим провести підготовче засідання за відсутності сторін. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Провівши підготовче судове засідання в порядку ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити за його результатами рішення, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі. Положеннями ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між сторонами був зареєстрований 17.07.2010 Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, свідоцтво серії [NUMBER] , актовий запис №218. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , на підтвердження чого надано копію свідоцтва про народження [NUMBER] . Також встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, шлюб має формальний характер, подальше спільне проживання у шлюбі та його збереження стало неможливим. Відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно з ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є не припустимим. Відповідач позов визнав, проти розірвання шлюбу не заперечував, що підтверджується його заявою в матеріалах справи. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За таких обставин, враховуючи обопільну згоду сторін на розірвання шлюбу, подальше спільне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе, шлюб сторін необхідно розірвати. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили Згідно вимог ст. 113 СК України, суд залишає позивачу прізвище « [PERSON] ». Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини суд встановив наступне. Судом встановлено, що дитина проживає разом із матір`ю за її зареєстрованим місцем проживання. Відповідач позов в частині визначення місця проживання дитини визнав повністю, про що надав відповідну заяву. З висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , вбачається, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне визначити його місце проживання разом з матір`ю, [PERSON] . У висновку зазначено, що спільний з відповідачем син проживає разом з матір`ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Для дитини створені належні умови для проживання та розвитку. Позивач займає посаду фахівця у ПАТ «МТБ Банк», має самостійний дохід. Батько дитини, [PERSON] надав заяву про згоду з позовними вимогами [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (абз. 1 ч. 1 ст. 161 СК України). Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За правилами ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, параграф 54, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (МАМСНUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. У ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Досліджені у справі докази свідчать про те, що позивач добросовісно виконує батьківські обов`язки щодо малолітнього сина, створює для дитини необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує сина усім необхідним. Суд констатує відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. Ухвалюючи рішення, суд першочергово враховує інтереси дитини, його малолітній вік, постійне проживання із матір`ю, тісний зв`язок з нею, а також необхідність в цьому віці в постійній материнській ласці та турботі. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вказаної позовної вимоги позивача. Враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 908.00 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені нею витрати на сплату судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, тобто 908.00 грн.

Outcome: approved