Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Позивач звернулася до Першотравневого районного суду Донецької області з позовом до Ялтинської селищної ради Мангушського району Донецької області, третя особа: Мангушська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який на момент смерті проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується записом у домовій книзі від 18 жовтня 1985 року. Заповіту померлим не було залишено. Позивач зазначає, що вона проживала разом із померлим однією сім`єю як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу за вищевказаною адресою з 1980 р. по 07.07.1986 р. Разом із померлим вона мала спільний бюджет та вела спільне господарство. На момент смерті [PERSON] позивачка знаходилася у лікарні через отримане поранення, тому поховання померлого було здійснено за рахунок коштів Колгоспу імені Мічуріна Ялтинської селищної ради, у якому вони з померлим працювали. Через тривале знаходження у лікарні та відсутність реєстрації шлюбу в позивачки відсутня можливість отримати свідоцтво про смерть [PERSON] . Крім того, Ялтинською селищною радою їй відмовлено у видачі довідки про спільне проживання з померлим через відсутність у позивачки свідоцтва про смерть [PERSON] , тому можливість отримання такої довідки в неї також відсутня. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , до складу якого входить жила будівля загальною площею 37,2 кв.м, сарай, туалет, басейн. Оригінал правовстановлюючих документів на зазначене домоволодіння знаходяться в позивачки. Після смерті [PERSON] позивачка продовжує проживати у вказаному житловому будинку і по сьогоднішній день, фактично вступила в управління майном: доглядала спадкове майно, оплачувала комунальні послуги. Проживання з померлим однією сім`єю та вступ в управління спадковим майном підтверджують свідки. Зазначає, що враховуючи відсутність інших спадкоємців [PERSON] , та проживання з померлим однією сім`єю на момент смерті, фактичний вступ в управління спадковим майном, позивачка вважає, що має право на спадщину [PERSON] , проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через що вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні поясненням у позовній заяві та просили суд задовольнити позов в повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника Мангушської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Донецькій області надійшла заява про розгляд справи без присутності представника, просить суд ухвалити рішення на розсуд суду. Від представника Ялтинської селищної ради Мангушського району Донецької області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення позову не заперечує. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [INFO] [PERSON] помер, про що складено запис акту про смерть № 37 від 08 липня 1986 року, який внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 04.11.2011 року за номером 54125038 та видано свідоцтво про смерть. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 09.09.2019 року позивачкою [PERSON] було подано до Мангушської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на підставі норми ч. 3 ст. 1268 ЦК України від 16.01.2003 року № 435-ІV в чинній редакції від 31.03.2019 року (а.с. 32). 10.09.2019 року державним нотаріусом було видано роз`яснення щодо видачі свідоцтва про право на спадщину № 599/02-17, відповідно до змісту яких зазначено, що на час смерті вказаного у заяві спадкодавця ( [PERSON] , померлий у 1986 році) діяв Цивільний Кодекс Української РСР, Цивільний Кодекс України від 18.07.1963 № 1540-VІ, який втратив чинність 01.01.2004 року. Стаття 1268 не є статтею діючого на той час Цивільного Кодексу УРРСР, тому не може застосовуватись саме у данному випадку (а.с. 33). Також, відповідно до відомостей, що містяться в записі акту про смерть № 37 від 08.07.1986 року, свідоцтво про смерть [PERSON] , померлого [INFO] , було видано його доньці [PERSON] . Тобто у спадкодавця [PERSON] є спадкоємці першої черги за законом, що повністю спростовує пояснення позивачки, що вона є єдиною спадкоємицею до майна померлого [PERSON] . Зворотнього позивачкою не доведено належними доказами по справі. Крім того, факт спільного проживання позивачки разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] в період з 1980 року по 07.07.1986 року жодними належними доказами по справі не підтверджено. Довідка про фактичне місце проживання, видана станом на вересень місяць 2019 року не є належним доказом спільного проживання позивачки із спадкодавцем та прийняття нею спадщини [INFO] . Крім того, як зазначає позивачка, вона є спадкоємицею до майна [PERSON] , померлого [INFO] на підставі норми ч. 3 ст. 1268 ЦК України, проте зазначені посилання є невірними. Так, відповідно до листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України новий ЦК України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 549 ЦК України в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Тобто, на час відкриття спадщини діяв Цивільний Кодекс України в редакції 1963 року, за яким спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Аналізуючи вищевикладені норми цивільного законодавства та зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі, оскільки остання не відноситься до жодної з черг спадкування за Цивільним Кодексом України в редакції 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed