Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по вул. Шевченка, 47, в с. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що станом на 01.07.1990 року за вищевказаною адресою проживала її мати [PERSON], [INFO], вона та її син [PERSON], [INFO]. Наведений двір відносився до типу робітничого двору, тому належав матері на праві власності (батько [PERSON] помер ще 11.02.1989 року). Свідоцтва на право власності на даний житловий будинок, господарські будівлі та споруди на імя матері немає і не зареєстровано в передбаченому законом порядку. 12.11.2017 року померла мати [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй на день смерті майно, яке вона ще за життя заповіла позивачу. Позивач прийняла спадщину після смерті матері, так як вони проживали разом, вели господарство і бажає оформити спадщину на своє імя, однак в нотаріальному порядку їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який би посвідчував право власності на домоволодіння, розташоване по вул. Шевченка, 47, в с. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області. У звязку з вищевказаним, позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, розташованими за адресою: вул. Шевченка, 47, с. Обертин, Тлумацький район, Івано-Франківська область в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не зявилась, однак у позовній заяві просила розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач [PERSON] та представник відповідача Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області в підготовче судове засідання не зявилися, до суду подали письмові заяви, у яких вказали, що позов визнають, не заперечують проти його задоволення та просили справу розглядати без їх участі. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав: Судом встановлено, що згідно довідки Обертинської селищної Тлумацького району Івано-Франківської області № 647 від 20.06.2018 року, згідно будинкової книжки, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул.\~Шевченка,\~47, с. Обертин, Тлумацький район, Івано-Франківська область, станом на 01.07.1990 року рахувався робітничим двором, в ньому були зареєстровані та проживали: [PERSON], [INFO], - голова двору, [PERSON], [INFO], - дочка, [PERSON], [INFO], - онук (а.с. 9). Згідно копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 26.04.2018 року житловий будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані за адресою: вул. Шевченка, 47, с. Обертин, Тлумацький район, Івано-Франківська область побудовані у період з 1950 року по 1983 рік (а.с. 5-7). Відповідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року, при вирішенні питань щодо визнання права власності на житлові будинки у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності із іншими доказами. Відповідно до вимог ст.ст. 123, 126 ЦК Української РСР (в ред. від 18 липня 1963 року) та п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 02 березня 1973 року «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього», розмір частки колишнього члена колгоспного двору в спільному майні, що належить дворові і збереглося після його перетворення в господарство робітників та службовців (якщо на час припинення існування двору цей член не втратив права на неї), встановлюється згідно зі ст. 123 ЦК Української РСР. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору, в тому числі непрацездатних і неповнолітніх. Майно, придбане після перетворення колгоспного двору в господарство робітників чи службовців, підлягає поділу за нормами, що регулюють поділ спільної часткової власності або спільної сумісної власності подружжя. У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» обєктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. [PERSON] (батько позивача) помер 11.02.1989 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 12). Отже, [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул. Шевченка, 47, с. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області. Згідно копії свідоцтва про народження (на російській мові) [PERSON] (поивач) народилася 05.09.1961 року і її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 27.08.1918 року встановлено факт родинних відносин між [PERSON], [INFO] та [PERSON] (позивач), [INFO], а саме те, що [PERSON], [INFO] є матірю заявника [PERSON], [INFO], а заявник [PERSON] є її рідною дочкою (а.с. 40-41). 12.11.2017 року [PERSON] (мати) померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 13). Ще за життя вона посвідчила на імя позивача [PERSON] заповіт, яким заповіла все належне їй на день смерті майно, що підтверджується копією заповіту від 17.11.1997 року (а.с. 10). В силу ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 р.), спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України (в редакції 2003 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважається: постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. [PERSON] (позивач) прийняла спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON], оскільки була зареєстрована та постіно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 1558 від 12.11.2018 року (а.с. 8). Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 186/2018 від 22.06.2018 року, заведеної приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] після смерті [PERSON] (а.с. 30-45), з якої вбачається, що позивач є єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], інших спадкоємців в порядку спадкування за законом чи за заповітом немає. Згідно відповідей Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області № 714/01-16 від 05.12.2018 року (а.с. 28), приватних нотаріусів Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] № 01-16/1185 від 07.12.2018 року (а.с. 29) та [PERSON] № 910/01-16 від 17.12.2018 року (а.с. 52) спадкова справа після смерті батька позивача [PERSON] не заводилася. Отже, на момент звернення до суду позивач правомірно претендує на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, розташованими по вул.\~Шевченка, 47, в с. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] Позивачу в нотаріальному порядку відмовлено в оформленні спадщини за заповітом на житловий будинок з господарськими буділями та спорудами, розташованими по вул.\~Шевченка, 47, в с. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області, які залишились після смерті [PERSON], оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який би посвідчував право власності на спадкове домоволодіння, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій, виданими приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] № 1095/02-31 від 14.11.2018 року (а.с. 14). Зазначені обставини перешкоджають позивачу належним чином оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачем в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, а саме 442,77 грн. На підставі ст.ст. 316-319, 391, 392, 1216 - 1222, 1268 ЦК України (в редакції 2003 року),

Outcome: approved