Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до відповідача, в якій зазначає, що вона працювала на посаді провідного фахівця із соціальної роботи Обухівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. 17 червня 2014 року відповідач звільнив її із займаної посади згідно п.1 ст.41 КЗпП України за скороченням штату. Вважала звільнення неправомірним, оскільки в цей період вона була вагітна, тому звільненням порушено заборону, встановлену ст.184 КЗпП України. Просила скасувати наказ № 6-к про її звільнення від 17 червня 2014 року, поновити її на посаді провідного фахівця із соціальної роботи Обухівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на незаконність звільнення в період вагітності, неврахування її згоди на переведення на іншу посаду. Представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на аналогічні обставини та безпідставність звільнення. Представник відповідача Чекіна М.В. в судовому засіданні позов визнала повінстю, посилаючись на необхідність виконання вказівки вищестоячого керівництва щодо скорочення штату працівників через зміну обсягів і порядку фінансування бюджетних призначень на відповідні посади штатного розпису. Вислухавши позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. З 06.07.2012 року по 17.06.2014 року позивач [PERSON] працювала на посаді провідного фахівця із соціальної роботи Обухівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, що підтверджується трудовою книжкою, наказами про прийняття та звільнення з роботи. За час роботи позивач не мала стягнень, нагороджена грамотою, має вищу освіту, неповнолітню дитину, що підтверджується трудовою книжкою, грамотою, дипломом, свідоцтвом про народження. На підставі наказу № 20 від 17 червня 2014 року проведено скорочення 2 посад провідних фахівців із соціальної роботи Обухівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді з 18.06.2014 року, що підтверджується наказом, протоколом зборів трудового колективу, відомістю, листами. 17.04.2014 року позивачеві було вручено повідомлення про майбутнє скорочення, запропоновано обійняти вакантну посаду директора Обухівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, на що вона погодилась, у будь-якій формі не відмовлялась від переведення на іншу посаду, що підтверджується повідомленням, визнається сторонами. Наказом № 6-к від 17.06.2014 року [PERSON] було звільнено із посади провідного фахівця із соціальної роботи Обухівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді у зв'язку з скороченням штату та відмовою від переведення на іншу посаду на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, що підтверджується наказом, записом у трудовій книжці. Станом на час звільнення позивач перебувала на обліку в жіночій консультації із терміном вагітності 4 місяці, що підтверджується медичними довідками. Будь-яких доказів отримання передбаченої законом згоди профспілкового органу на звільнення позивача суду подано, тому суд вважає таку згоду відсутньою. 01.07.2014 року позивач звернулась до відповідача із заявою про роз'яснення підстав звільнення, на яку отримала відповідь про обставини скорочення, що підтверджується заявою, листом. Середньоденний заробіток позивача під час роботи становив 83 грн. 35 коп., що підтверджується довідками. Згідно ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Оскаржуваний наказ був винесений, а звільнення проведено відносно позивача, яка була вагітною жінкою, чим грубо порушене трудове законодавство і законні права та інтереси позивача, які слід захистити в судовому порядку. Всупереч вимогам ч.2 ст.41 КЗпП України при винесенні оскаржуваних наказів та звільненні позивача відповідачем не було отримано попередньої згоди виборного органу, первинної профспілкової організації, або профспілкового представника. Згідно ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Дослідивши зібрані по справі докази, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, суд вважає, що звільнення позивача з роботи проведено із суттєвими порушеннями закону, тому позовні вимоги про поновлення позивача на займаній посаді слід задовольнити. Згідно довідок відповідача середньоденна заробітна плата складає 83 грн. 35 коп. За період 16.7.04.2014 року по 15.08.2014 року позивачеві слід нарахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу за 60 календарних днів, що складає 83 грн. 35 коп. х 60 = 5 000 грн. 01 коп. Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, доводи позову про порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача знайшли підтвердження під час судового розгляду. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права інших осіб, позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, тому позов підлягає задоволенню повністю. На підставі ст.88 ЦПК України судові витрати слід стягнути із відповідача в повному обсязі.

Outcome: approved