Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання договору позики недійсним. Свої вимоги позивач мотивує тим, що у березні 2018 року вона отримала позовну заяву про визнання договору дарування недійсним, відповідно до якого позивачем є [PERSON] , а вона (позивач) та [PERSON] є відповідачами. Вимогами позову є визнання недійсним договору дарування належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] . З тексту позову вона дізналась, що 12.12.2011 року між відповідачами було укладено договір позики № 12/12, згідно якого [PERSON] отримав у борг грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США та зобов`язався повернути не пізніше 01.02.2012 року. Як зазначає позивач, на день укладення договору позики вона та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.04.1992 року. Про факт укладення оспорюваного правочину їй нічого не було відомо, вона та її родина ніколи не бачили грошей, отриманих внаслідок укладення договору позики. Крім того, вона та її сім`я не одержували будь-яких матеріальних поліпшень від отриманих відповідачем [PERSON] за договором позики грошей. Позивач, посилаючись на положення ст.65 СК України, стверджує, що сума позики в розмірі 30 000 доларів США, яка є предметом оспорюваного договору позики, перевищує межі дрібного побутового договору, а тому є цінним майном. Відтак, необхідна була її згода на укладання такого договору. Однак, вона ніколи не ставила підпис під вищевказаним договором позики, не підписувала жодних документів та не здійснювала жодних дій, спрямованих на погодження цього договору. Посилаючись на викладені обставини, позивач вважає, що договір позики був укладений з порушенням порядку та форми його укладення, суперечить ст.65 СК України, а тому просить визнати його недійсним. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 02.07.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.07.2018 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування строку позовної давності. Також, 24.07.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволені позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, а також пропуск строку позовної давності та відсутність порушень прав позивача, оскільки вона не є стороною договору. 31.07.2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву, в якому позивач зазначає про відсутність підстав вважати, що строк позовної давності пропущено, а також зазначає по порушення її прав внаслідок укладення оспорюваного правочину. 17.12.2018 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача [PERSON] , в яких він стверджує, що ніколи не брав у відповідача [PERSON] будь-яких коштів та не укладав з нею договір позики № 12/12 від 12.12.2011 року, а також зазначив про те, що не повідомляв позивача про існування вказаного договору, оскільки ніколи його не укладав. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.12.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення. Відповідач [PERSON] проти позовних вимог заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову не заперечував. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 12.12.2011 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 12/12, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримав позику в розмірі 30 000,00 доларів США зі строком повернення до 01.02.2012 року (а.с.74-75). На момент укладення вказаного правочину, відповідач [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 04.04.1992 року (а.с.6). Позивач просить визнати недійсним зазначений договір позики, посилаючись на ст.ст.203, 215 ЦК України та ч.ч.2, 3 ст.65 СК України, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що спірний правочин вчинений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки вона не надавала письмової згоди своєму чоловіку - відповідачу [PERSON] на отримання позики. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Підставами недійсності правочину, відповідно до ст.203 ЦК України, є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 65 СК України, на яку посилається позивач, регламентовано право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи назву (право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя), структуру (наявність чотирьох частин) та зміст статті 65 СК України, друга і третя частини якої визначають, як саме реалізується встановлений частиною першою цієї статті принцип розпорядження спільним майном за взаємною згодою, а частина четверта є самостійною і визначає принцип виникнення обов`язку за договором, укладеним в інтересах сім`ї, суд вважає, що оскільки договір позики для позичальника, який отримує грошові кошти із зобов`язанням їх наступного повернення, не є договором про розпоряджання майном, тому при укладенні такого договору одним з подружжя у якості позичальника положення частин першої-третьої ст. 65 СК України не застосовуються. Так, згідно ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст.65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, із системного аналізу вищевказаних норм убачається, що договір позики не є правочином щодо розпорядження майном, тому на спірні правовідносин норми ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України не поширюються. Зазначене тлумачення положень ст.65 СК України також викладене у пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що згода другого з подружжя під час перебування у шлюбі необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном подружжя, а на укладення договору позики та виконання зобов`язань за ним чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання згоди іншого подружжя. Суд звертає увагу і на те, що позивач у своєму позові стверджувала, що відповідач [PERSON] про факт укладання такого договору не повідомляв, коштів від укладання договору родина не отримувала. Відповідач [PERSON] у своїх письмових поясненнях також зазначив про те, що не повідомляв позивача про укладання оспорюваного правочину. Наведене додатково свідчить про те, що укладаючи договір позики відповідач [PERSON] діяв у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї, відтак, відсутні підстави для застосування положень ст.65 СК України, як вже зазначалось вище. Твердження позивача про порушення її прав внаслідок укладання вказаного договору, оскільки вона може втратити нерухомість, підстав для задоволення позову не дають. Слід зауважити, що предметом спору є виключно дотримання вимог ЦК України та СК України в момент укладення договору позики, відтак, усі інші твердження сторін виходять за межі предмету розгляду і не враховуються судом Так, посилання відповідача на те, що оспорюваний правочин ним не укладався і коштів за ним він ніколи не отримував, суд до уваги не приймає як такі, що виходять за межі предмету та підстав даного позову. Крім того, факт укладення договору позики було встановлено рішенням Апеляційного суду м.Києва від 29.01.2015 року у межах справи про стягнення боргу, під час якої відповідач з будь-якими позовними вимогами про визнання договору позики недійсним не звертався. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в зв`язку з відсутністю правових підстав, а тому відмовляє в задоволенні позову. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed