Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду в інтересах [PERSON] з вказаним позовом, який обґрунтований тим, що вона є опікуном своєї малолітньої онуки [PERSON] , [INFO] , яка позбавлена батьківського піклування оскільки її батько помер, а мати позбавлена батьківських прав. У власності [PERSON] перебуває квартира, що розташована за адресою в [ADDRESS] , яка перейшла їй у спадщину від батька [PERSON] . За життя у вказаній квартирі батько [PERSON] проживав близько одного року зі своєю співмешканкою [PERSON] та її дітьми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були зареєстровані за даною адресою. Після смерті [PERSON] , [INFO] відповідачі виїхали з квартири, однак з місця реєстрації не знялися і де вони на даний час проживають позивачці не відомо. Більше року відповідачі не з`являлися у квартирі, будь-якої допомоги на утримання квартири чи оплати комунальних послуг не надають. За вказаних обставин реєстрація відповідачів у квартирі створює [PERSON] перешкоди у вільному розпорядженні своїм майном. На підставі викладеного та ст. 391, 405 ЦК просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] у зв`язку з їх тривалою відсутністю за місцем реєстрації без поважної причини. Ухвалою судді від 08.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 09.10.2020 задоволено клопотання позивача про звільнення її від сплати судового збору у даній справі. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, вказала, що є опікуном онуки [PERSON] , оскільки її мати позбавлена батьківських прав з 2011 року, а батько - помер. Після смерті сина позивачки, [PERSON] , малолітня [PERSON] стала єдиною власницею квартири [ADDRESS] , яка належала батьку. За життя її син близько року мешкав з [PERSON] , яку в зв`язку з цим і прописав разом з її дітьми в свою квартиру, водночас [PERSON] проживала з бабцею. Після смерті [PERSON] [PERSON] , разом зі своїми дітьми, добровільно виїхала з квартири, наймала авто для перевезення своїх речей, з того часу не була в житлі, не виходила на зв`язок, де проживає - не повідомила, її діти також змінили школу. Водночас, в зв`язку з реєстрацією в квартирі відповідачів неможливо отримати субсидію, розпорядитися житлом, що порушує інтереси малолітньої [PERSON] . Просила задовольнити позов. Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив позов задовольнити. Представник третьої особи Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився. Надали суду заяву про здійснення розгляду справи без присутності їх представника та висновок Органу опіки та піклування, згідно з яким вони заперечують проти позову до неповнолітніх відповідачів, щодо повнолітніх - покладаються на розсуд суду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи вважаються повідомленими належними чином в порядку ст.ст. 128-131 ЦПК України. Про причини неявки суд не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Відзив на позовну заяву від відповідачів до суду не надходив, останні не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надали належних доказів, які спростовують доводи позивача. Судом вживалися заходи до повідомлення відповідачів як за місцем реєстрації, так і за встановленим в ході розгляду справи місцем фактичного проживання та через оголошення на сайті «Судова влада». Статтею 280 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, та не подано відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що позивач та представник позивача проти ухвалення заочного рішення не заперечили, суд, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення по ній, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов наступного висновку. Позивачка є опікуном малолітньої [PERSON] , я є власницею нерухомого майна, відтак, позов подано належною особою (опікуном)в інтересах малолітньої дитини. Відповідачами є повнолітній [PERSON] , 2002 р.н., неповнолітні [PERSON] , 2006 р.н, [PERSON] , 2016 р.н., [PERSON] , 2018 р.н. та їх мати [PERSON] 1981 р.н., яка діє також в інтересах неповнолітній дітей. На підставі ст. 19 СК України, у справі в якості третьої особи на стороні відповідача бере участь Брусилівська селищна рада Житомирського району Житомирської області як орган опіки та піклування. Судом встановлено, що батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). Згідно рішень виконкому Брусилівської селищної ради від 02.10.2019 № 1001 та № 1002 [PERSON] , [INFO] є дитиною позбавленою батьківського піклування, їй встановлено опіку та опікуном призначено [PERSON] , [INFO] (а.с. 8, 9) Відповідно до свідоцтва про право на спадщину та витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі [PERSON] , [INFO] є спадкоємцем спадкового майна після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , що складається з квартири [ADDRESS] (а.с.10, 11). Згідно довідки про склад сім`ї та проживання виданої Брусилівською селищною радою Брусилівського району Житомирської області № 199 від 07.09.2020 до складу сім`ї, яка зареєстрована за адресою по [ADDRESS] входять: [PERSON] , [INFO] - власник, [PERSON] , [INFO] - не родич, [PERSON] , [INFO] - не родич, [PERSON] , [INFO] - не родич, [PERSON] , [INFO] - не родич, [PERSON] , [INFO] - не родич (а.с.12). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 198 від 07.09.2020 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та фактично на момент обстеження не проживають (а.с.13). Згідно рішення виконкому Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 04.11.2020 № 1480 вирішено : вважати за доцільне заперечити щодо можливості втрати неповнолітньою [PERSON] , [INFO] та малолітніми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , права користування житлом, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; вважати за доцільне при вирішенні питання щодо можливості втрати права користування житлом, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - покласти на розсуд суду (а.с.109-110 .) Відповідно довідки Відділу освіти та спорту Брусилівської селищної ради № 15 від 05.01.2021, [PERSON] , 2006 р.н.,навчалася в Приворотській ЗОШ І-ІІІ ступенів до 2019 року, [PERSON] 2016 р.н. з 2019 року не відвідував заклад дошкільної освіти, а [PERSON] , 2018 р.н., в жоден заклад освіти не зарахований (а.с.138). Відповідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Брусилівської РДА від 05.01.2021 № 27/05 [PERSON] на обліку в управлінні не перебуває, жодних виплат не отримує, а її особова справа як отримувача державних соціальних допомог в листопаді 2019 року передана до Управління соціального захисту населення Софіївської РДА Дніпропетровської області (а.с. 139). Відповідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Софіївської РДА Дніпропетровської області, [PERSON] , 1981 р.н., фактично проживає в [ADDRESS] та перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Софіївської РДА Дніпропетровської області і отримує соціальні допомоги (а.с.140). Допитаний як свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що проживає в сусідній квартирі з тою, де раніше проживали відповідачі та [PERSON] .. Вказав, що перед смертю [PERSON] проживав у матері, а в квартирі жили лише відповідачі. Після смерті [PERSON] . [PERSON] з дітьми найняла машину та виїхала з квартири, після чого в ній не з`являлась. Допитаний як свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що неодноразово бував у квартирі позивачки, коли там жили [PERSON] з [PERSON] з її дітьми. Під час хвороби і перед смертю [PERSON] проживав у матері, їх відносини з [PERSON] погіршились. Після смерті [PERSON] виїхала з квартири, яку залишила в занедбаному стані, речей не залишила, куди виїхала - не відомо. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Згідно із частиною другою статті 12 ЦК України нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. У частині шостій статті 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватно власності малолітній [PERSON] , яка не пов`язана родинними чи сімейними відносинами з відповідачами, останні були вселені в житло лише за згоди попереднього власника, який на даний час помер. Суд констатує, що діти [PERSON] не мали самостійного зв`язку з попереднім власником квартири [PERSON] , вселились в жило виключно в зв`язку з вселенням їх матері [PERSON] за згодою попереднього власника, тобто на підставі сервітуту. В свою чергу, малолітня [PERSON] не є і не була членом сім`ї відповідачів. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі проживали однією сім`єю із нинішньою власницею квартири [PERSON] та були пов`язана спільним побутом, а, отже, були членами її сім`ї. Тому право користування спірною квартирою колишнього власника у відповідачів виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Вбачається, що відповідач [PERSON] та її діти з 2019 року фактично проживають в іншій місцевості, повнолітні відповідачі [PERSON] (а з нею - і її неповнолітні діти) та відповідач [PERSON] добровільно покинули житло, в якому зареєстровані, [PERSON] знялася з обліку як отримувач соціальних допомог за зареєстрованою адресою та стала на такий облік за новим місцем проживання, що підтверджує добровільність зміни місця проживання та відносно тривалий характер проживання за новою адресою. Проживання відповідачів за іншою адресою, відсутність домовленостей з новим власником та невикористання спірної квартири для проживання не дають законних сподівань відповідачам щодо безстрокового збереження за ними права на проживання у житлі за відсутності згоди на це його нового власника. Оскільки відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, не проживають у вказаному будинку без поважних причин, підстава, згідно якої останні отримали право користування (сервітут) - відпала в зв`язку зі смертю [PERSON] , на час розгляду справи судом діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] мають житло разом зі своєю матір`ю [PERSON] , [INFO] у іншій місцевості, тому їхнє право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Крім того, суду не надано жодного доказу того, що відповідачі відсутні та не проживають у будинку з поважних причин, а не добровільно припинили таке проживання, доказів наявності будь-яких перешкод у відповідачів на проживання в житлі - не встановлено. Вирішуючи питання про визнання малолітніх [PERSON] , 2006 р.н, [PERSON] , 2016 р.н., [PERSON] , 2018 р.н., таким, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням, суд окремо зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В судовому засіданні достовірно встановлено, що малолітні [PERSON] , 2006 р.н, [PERSON] , 2016 р.н., [PERSON] , 2018 р.н, є рідними дітьми [PERSON] , та не пов`язані жодними родинними чи сімейними відносинами з позивачкою. Діти [PERSON] залишили місце проживання разом із своєю матір`ю у вересні 2019 року. У зв`язку із вказаними встановленими обставинами та відповідними ним нормами чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що оскільки мати малолітніх [PERSON] , 2006 р.н, [PERSON] , 2016 р.н., [PERSON] , 2018 р.н., втратила право користування житловим приміщенням, то і малолітні її діти також втратили право користування вказаним житловим приміщенням. При цьому, суд виходить з того, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Права малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування в частині заперечень проти визнання малолітніх [PERSON] , 2006 р.н, [PERSON] , 2016 р.н., [PERSON] , 2018 р.н., такими, що втратили право користування житлом, зважаючи на норми ст. 29 ЦК України, оскільки в даному випадку, діти виїхали зі спірного житла разом із матір`ю, яка самостійно визначає місце проживання своїх неповнолітніх дітей, а залишення права проживання в спірному житлі за малолітніми дітьми за відсутності права на проживання в ньому за їх матір`ю суперечитиме інтересами дітей. Суд вважає, що за встановлених обставин справи, визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, належним [PERSON] є виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладає надмірний тягар на відповідачів, які мають нове місце проживання. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі колегії Касаційного цивільного суду постановою від 27 лютого 2019 року у справі №; 357/7940/16-ц визнав законним і обґрунтованим рішення суду першої інстанції, виходячи з того, що цивільним законодавством не передбачене збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право припинилося, оскільки на час розгляду справи він перестав бути членом сім`ї власника. При розгляді справи судом також враховано висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18), від 02 грудня 2020 року у справі № 342/130/19 (№ 61-20999св19), від 10.02.2021 у справі №502/922/18 (провадження 1-1913св20). Також суд враховує висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц. Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що згідно наданих суду доказів відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] більше року не проживають в квартирі [ADDRESS] , що належить [PERSON] , не вчиняють жодних дій, спрямованих на утримання квартири, припинили проживання добровільно та вивезли свої речі, підстави, за яких вони вселились в житло - припинились, а власник [PERSON] має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном та, як власник, має право вимагати припинення користування її майном, тому суд знаходить, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved