Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним Кредитного договору № 28806С73 від 23.08.2006 р. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний Кредитний договір був укладений [PERSON] з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України без згоди іншого подружжя - позивача у справі. Зазначені обставини, на думку позивача, на підставі положень ч.2 ст.65 СК України є підставою для визнання Кредитного договору недійсним. В ході судового розгляду позивач та її представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, обґрунтовуючи тим, що позивачу було відомо про укладення кредитного договору, оскільки вона надала свою письмову згоду на передачу в іпотеку Банку квартири, яка була придбана за кредитні кошти. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.08.2006 р. між [PERSON] та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» був укладений Кредитний договір № 28806С73, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 83736,82 швейцарських франків, що еквівалентно 68000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 15.08.2027 року для придбання квартири в [ADDRESS]. 23.08.2006 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Того ж дня, між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] був укладений Іпотечний договір № 28806Z75, відповідно до якого в забезпечення виконання [PERSON] умов Кредитного договору від 23.08.2006 р. № 28806С73 в іпотеку Банку передана [ADDRESS]. Як встановлено судом, і зазначені обставини підтверджуються відповідними письмовими доказами, [PERSON] надала свою письмову згоду, яка засвідчено нотаріально, на передачу квартири в іпотеку. Також в ході розгляду справи позивач підтвердила, що їй було відомо про отримання її чоловіком - [PERSON], кредитних коштів на придбання квартири, однак не були відомі всі умови Договору. Будь-яких заперечень щодо укладення [PERSON] Кредитного договору з метою отримання кредитних коштів на придбання квартири позивач не висловлювала, оскільки будь-яких доказів на спростування зазначених обставин суду не надано. Звертаючись до суду позивач просить визнати недійсним Кредитний договір 23.08.2006 р. № 28806С73, оскільки він укладений без її згоди. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В обґрунтування свого позову позивач посилається на положення ст..65 СК України. Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2 ст.65 СК України). Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Зазначена правова позиція викладена в постанові Пленуму ВССУ 30.03.2012 N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». При укладенні оспорюваного Кредитного договору сторонами була дотримана його форма, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, що підтверджується їх підписами в договорі. Положення ст..65 СК України містять вимоги щодо обов»язкового надання згоди одним із подружжя лише у разі, коли укладається договір, що потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації. Оскільки Кредитний договір не потребує нотаріального посвідчення, то, в даному випадку, і не вимагається обов»язкова письмова згода другого із подружжя. Крім того, положеннями ст.ст.1054, 1055 ЦК України чітко визначені вимоги до форми і змісту кредитного договору. Зазначені норми чинного законодавства, також не містять вимог щодо наявності згоди одного із подружжя у разі укладення Кредитного договору. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і не можуть бути задоволені. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст..88 ЦПК України.

Outcome: dismissed