Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому із урахуванням уточнень, надісланих 12.03.2018, просила розірвати шлюб, зареєстрований 30.10.2001 Тушинським відділом ЗАГС м. Москви за актовим записом №2386, укладений між нею та [PERSON] та судові витрати покласти на відповідача. Вимоги мотивує тим, що спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на сімейне життя та обовязки, подружні відносини між ними припинились з лютого 2017 року, з цього часу спільне господарство не ведуть. На розгляді у Комсомольському міському суді Полтавської області знаходиться цивільна справа про поділ спільного майна подружжя. Від цього шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] 26.02.2018 представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву про розірвання шлюбу, з якого убачається, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу із позивачем, щодо покладення на нього судових витрат по справі, заперечує. Також відповідач виклав певні зауваження щодо фактичних обставин справи. В судове засідання позивач не зявилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала повністю та просила про його задоволення. Відповідач та його представник в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, надіслали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов [PERSON] щодо розірвання шлюбу визнали. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, зясувавши всі обставини, на які позивач посилалась як на підставу своїх вимог, приходить до наступного. Згідно ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому\~статтями 206,\~207\~цього Кодексу. Відповідно до ч.4\~ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач позов визнав, а підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову немає, то суд вважає, що позов може бути задоволено. Судом встановлено, що 30 жовтня 2001 року Тушинським відділом ЗАГС м. Москви було зареєстровано шлюб між сторонами за актовим записом № 2386 (а.с.4). Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.6). Як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву та із заяви про уточнення позовних вимог, сторони з лютого 2017 року припинили подружні відносини, спільне господарство не ведуть. Миритись сторони не бажають, їх сім`я фактично розпалась (а.с.30, 43-44). Сторони по справі визнають, що у Комсомольському міському суді Полтавської області на розгляді знаходиться цивільна справа про поділ спільного майна подружжя. В матеріалах справи наявна копія посвідки на постійне проживання та свідоцтво про шлюб, з яких вбачається що відповідач [PERSON] є громадянином [PERSON] (а.с.3,4). Відповідно до приписів ч.1 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Зі змісту ст.58 Закону України «Про міжнародне приватне право» убачається, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Стаття 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно ч.3ст.109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, підписану у м. Мінську, ратифіковану Україною законом від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР(далі - Конвенція) по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Згідно ч. ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім'ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін. Щодо заперечень відповідача про покладення на нього судового збору, то суд наголошує, що право на доступ до суду передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.4 ЦПК України. Позивач на власний розсуд визначає у порядку якого провадження звертатися до суду. Доказів того, що відповідач був не проти подати спільну заяву про розірвання шлюбу суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. У силу вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали. Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст. 142 ЦПК України.

Outcome: approved