Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищенаведеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем одружились 11.06.2003року, шлюб зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Калуського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №189. Від шлюбу народилося двоє дітей: син [PERSON] - [INFO] та син [PERSON] - [INFO]. У шлюбі перебувають 15 років, але не проживають разом, як подружжя з 2011р. Основна причина розпаду сім'ї полягає в тому, що відповідач зловживав спиртними напоями, застосовував до позивачки фізичну силу. Тому сторони стали проживати окремо, кожен живе своїм життям. Відновлювати подружні стосунки позивачка не бажає, сім'я давно розпалася. Фактично шлюб існує тільки формально. Тому позивач змушена звернутися до суду та просить шлюб розірвати. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить суд його задоволити. Відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає та не заперечує щодо його задоволення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити за результатами проведення підготовчого судового засідання. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони 11.06.2003 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Калуського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №189, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 4). Від шлюбу народилося двоє дітей: син [PERSON] - [INFO] (а.с.5) та син [PERSON] - [INFO] (а.с.6). Згідно із ч.2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Судом встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної сім'ї, що призвело до того, що сторони втратили почуття поваги та любові один до одного. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім'ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Що ж стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дітей, то суд приходить до таких висновків. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема статтями 31 та 32 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою, а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, згідно із ч.4 ст.29 ЦК України. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч.3 ст.160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із свідоцтвом про народження син [PERSON] - [INFO] (а.с.5) досяг чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Таким чином, пред'явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання сина [PERSON] - [INFO], необхідно відмовити за безпідставністю. При цьому місце проживання малолітнього сина [PERSON] - [INFO] слід визначити з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням предмету позову суд вважає, що наслідки пов'язані із розірванням шлюбу сторони мають нести у рівних частинах, тому стягує з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 352,40 грн. Водночас суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16. За таких обставин, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження сплати нею витрат на правничу допомогу, зокрема, не долучено договору про надання правничої допомоги, в задоволені вимог про стягнення з відповідача вказаних витрат за надання правничої допомоги слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved