Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом. У порядку ст. 31 ЦПК України, 01 грудня 2014 року позивач подала до суду уточнену позовну заяву, в обґрунтування якої зазначила, що відповідач [PERSON], перебуваючи з нею у зареєстрованому шлюбі, за договором купівлі-продажу від 25 лютого 2009 року придбав житловий будинок [ADDRESS], а також дві земельні ділянки загальною площею 0,15 га та 0,1275 га, на яких розташований зазначений будинок. У зв'язку з зайнятістю позивача в день посвідчення договору купівлі-продажу вона надала [PERSON] заяву про надання згоди на купівлю ним вищезазначеного домоволодіння та земельних ділянок в інтересах сім'ї. У жовтні 2014 року позивач дізналася, що покупцем за вказаним договором виступала відповідач [PERSON] На підставі цього договору на ім'я останньої була придбано вищезазначені житлові земельні ділянки та житловий будинок. Також позивач дізналася про те, що за договором купівлі-продажу від 08 листопада 2001 року відповідачем [PERSON] на ім'я [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS]. Згодом в даній квартирі було проведено перепланування, 27 травня 2004 року був складений Акт державної технічної комісії про готовність закінченої перебудови квартири до експлуатації, на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради № 141/2 від 18 червня 2004 року даний акт був затверджений та на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно від 18 серпня 2004 року. На підставі зазначеного свідоцтва [PERSON] зареєструвала вказане рішення в КП «ДМБТІ» ДОР. Позивач вважає, що вищезазначені договори були укладені з порушенням норм чинного на момент укладання даних договорів законодавства. Так, фактично покупцем за цими договорами виступав [PERSON], а кошти, які були використані на придбання майна, належали йому та позивачу, оскільки були отримані під час перебування їх у зареєстровану шлюбі. Оскільки вказані правочини мають удаваний характер в частині покупця та порушують майнові права позивача як співвласника сімейних коштів, [PERSON] просить суд визнати дані правочини удаваними в частині виникнення прав та обов'язків покупця у особи, яка зазначена покупцем, визнати свідоцтво про право власності на квартиру недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності та здійснити поділ майна подружжя. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Він також пояснив суду, що оскільки позивач та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, то згідно ч. 4 ст. 65 СК України договори, фактично укладені [PERSON], були укладені в інтересах сім'ї, тому придбане за цими договорами майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу згідно ст. 69 СК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про дату та час його проведення, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями про відправлення на адресу відповідача судових повісток шляхом надіслання поштою рекомендованих листів із повідомленням, а також підтвердженнями про направлення вказаних листів до відповідного об'єкту поштового зв'язку. Про причини неявки відповідача в судові засідання суду не повідомлено. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення уточнених позовних вимог не заперечував. Треті особи в судове засідання також не з'явилися, подали до суду заяви, у яких просили розглянути справи за їх відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач і відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Їй відомо, що відповідач [PERSON] придбавав для відповідача [PERSON] нерухоме майно, зокрема ним за власні кошти було придбано на ім'я останньої житловий будинок та земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила, що відповідачем [PERSON] за власні кошти були придбані на ім'я відповідача [PERSON] житловий будинок та земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS], а також квартиру [ADDRESS]. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено що, 25 листопада 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська, актовий запис № 622 (а.с. 7). Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 08 листопада 2001 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], посвідченого 08 листопада 2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 33-34), було придбано квартиру [ADDRESS]. За вимог ст. 4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Частиною першою статті 41 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Згідно акту державної технічної комісії про готовність закінченої перебудови квартири до експлуатації (а.с. 35-37) у квартирі [ADDRESS], було проведено самовільне перепланування приміщення. Будівельно-монтажні роботи виконані відповідно із державними будівельними нормами. Порушень вимог органів Державного архітектурно-будівельного контролю, державного санітарно-епідеміорлогічного, пожежного нагляду при будівництві не виявлено. Державній технічній комісії пред'явлений закінчений будівництвом житловий будинок, готовий до введення в експлуатацію. Даний акт є основою для реєстрації у відповідних органах об'єкту колективної або приватної власності, юридичних та фізичних осіб, а також у державних органах статистики. 18 червня 2004 року рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради № 141/2 (а.с. 38) було затверджено вищевказаний акт державної технічної комісії про готовність до експлуатації переобладнаних приміщень, а також доручено КП «ДБМТІ» оформити правовстановлюючі документи на приміщення вказаної квартири. Відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво серія САА № 081939 про право власності на квартиру [ADDRESS], від 18 червня 2004 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с. 39). На підставі даного свідоцтва було зареєстровано право власності [PERSON] на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.40). Пленум Верховного Суду України у пунктах 1, 2 постанови № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), звернув увагу судів на те, що правильне вирішення справ про визнання угод недійсними має важливе значення у забезпеченні законності у сфері майнових відносин, охорони інтересів суспільства, прав громадян і організацій, у запобіганні цивільним правопорушенням. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч.2 ст. 58 Цивільного кодексу Української РСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. Судом також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 25 лютого 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 25 лютого 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 211 (а.с. 8-9), було придбано житловий будинок [ADDRESS], а також земельну ділянку загальною площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельну ділянку загальною площею 0,1275 а з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані за вказаною адресою. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз'яснено у п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати іншій правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Як вбачається зі змісту угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с. 10), придбання вищезазначеного майна було здійснено за грошові кошти, надані [PERSON] На момент укладення договору купівлі -продажу від 25 листопада 2009 року будівництво житлового будинку, який є предметом даного договору, незавершене. Відповідно до заяви позивача [PERSON] про згоду на купівлю майна від 25 лютого 2009 року, вона надала свою згоду на укладання та підписання договорів купівлі-продажу будинку та земельних ділянок та купівлю вищезазначеного майна [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт придбання [PERSON] нерухомого майна на ім'я [PERSON] саме за власні кошти, суд приходить до висновку, що вищезазначені договори мали удаваний характер в частині виникнення прав та обов'язків покупця у особи, яка зазначена покупцем, оскільки фактично покупцем за цими договорами виступав [PERSON], а кошти, які були використані на придбання майна, належали йому та позивачу і були отримані ними під час перебування в зареєстровану шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за [PERSON] права власності на майно, оскільки в іншому випадку позивач фактично буде позбавлений можливості поновити порушене право. При вирішенні питання щодо поділу майна подружжя, слід керуватися відповідними положеннями законодавства, що діють на час вирішення даного питання, тобто нормами Глави 8 чинного Сімейного кодексу України. Так, згідно зі ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Частина 1 ст. 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, як згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були прибдані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Враховуючи положення ст. ст. 60, 61, 65 та 70 СК України набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Таким чином, оскільки спірне майно придбане відповідачем у період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя не вбачається, у зв'язку з чим суд вважає можливим здійснити поділ майна подружжя в рівних частках. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved