Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач звернулася в суд із даним позовом, який мотивувала тим, що 3 жовтня 2013 року рішенням Маневицького районного суду за нею було визнано право власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по [ADDRESS], як на спадкове майно по смерті чоловіка [PERSON] Однак [PERSON], яка є дочкою позивача, не впускає її в оселю та не реагує на прохання інших родичів, а тому була змушена також звертатись до правоохоронних органів. Крім того, вважає, що незаконними діями відповідача їй також було заподіяно моральну шкоду, яку оцінила в 10 000 гривень і просила суд позов задовольнити із наведених у ньому підстав, зобов»язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні частиною житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходяться по [ADDRESS] та стягнути із відповідача на її користь 10 000 гривень моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позов підтримала із наведених у ньому підстав та просила задовольнити. Відповідач позов заперечила, просила відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України кожному гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. ст. 319 ч. 1, 321 ч. 1, 391 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК) України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, згідно з якими власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом установлено, що рішенням Маневицького районного суду від 3 жовтня 2013 року позов [PERSON] до Прилісненської сільської ради Маневицького району Волинської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на ? частини житлового будинку із відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходяться по [ADDRESS], які належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності (а.с.7-8). Із пояснень позивача та відповідача встановлено, що, незважаючи на те, що вони перебувають у родинних відносинах, на даний час між ними неприязні стосунки з приводу спадкового житла та ведення домашнього господарства, у зв»язку з чим [PERSON] вже тривалий час проживає у іншої своєї дочки. Позивачем вже виготовлено технічний паспорт на об»єкт нерухомого майна, відповідач у даній справі на даний час ще не оформила своє спадкове право на майно. Незважаючи на те, що під час розгляду справи [PERSON] запевняла, що вона не чинить перешкод у користуванні будинком, допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які є сестрами відповідача, підтвердили суду, що їх матір в березні 2013 року змушена була залишити свою оселю і в подальшому проживати у дітей, оскільки [PERSON] не дозволяє їй мешкати в будинку і розпоряджається усім майном на власний розсуд. Крім того, факт спору між сторонами з приводу користування та розпорядження будинком та майном по [ADDRESS] підтверджується також поясненнями свідка [PERSON] та висновком Маневицького РВ УМВС України у Волинській області від 10 серпня 2013 року, з якого вбачається, що 9 серпня 2013 року в чергову частину райвідділу звернулась [PERSON] з приводу того, що дочка [PERSON] пошкодила її майно (а.с.71). В судовому засіданні 19 лютого 2014 року позивачем [PERSON] було подано заяву про уточнення позовних вимог і внесення змін до предмету позову, проте у прийнятті заяви судом було відмовлено, оскільки, згідно ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову лише до початку розгляду судом справи по суті. За вимогами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому, враховуючи ту обставину, що сторони на даний час перебувають між собою у неприязних стосунках та позивач не може користуватися спірним житлом, оскільки відповідач чинить їй перешкоди, суд приходить висновку, що [PERSON] слід зобов»язати усунути [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком [ADDRESS]. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди із [PERSON], то, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Зі змісту ст. 23 ЦК України вбачається, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка в тому числі полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім»ї чи близьких родичів. Згідно роз»яснень, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, зокрема, повинен з»ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець у ст. 1167 ЦК України відносить: а) наявність шкоди; б) протиправну поведінку заподіювача шкоди; в) причинний зв»язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вину. В обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди позивач посилалася на те, що вона, внаслідок протиправної поведінки відповідача, перенесла значні душевні страждання, що спричинили гіпертонічну хворобу та гіпертонічний криз, на підтвердження чого надала довідку поліклініки №2 Рівненської міської ради від 2 грудня 2013 року (а.с. 9). Однак такі доводи не підтверджують те, що саме у зв»язку із конфліктом між позивачем та відповідачем виникло у [PERSON] вказане захворювання, оскільки, згідно довідки ЛАЗПСМ с. Прилісне Маневицького району від 3 січня 2014 року №25, наданої відповідачем [PERSON] суду, вбачається, що [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку з діагнозом ВСД по гіпертонічному типу ще з 2002 року (а.с. 19). За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 10 000 гривень у відшкодування моральної шкоди є безпідставними та задоволенню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає частковому стягненню із відповідача на користь позивача судові витрати, а саме - 229 гривень 40 копійок сплаченого нею судового збору, тобто сума, пропорційна до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial