Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до Новоархангельського районного суду з позовом про визнання незаконним та скасування розпоряджень, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що з 01 вересня 2011 року вона обіймає посаду завідуючої Новоархангельським дошкільним навчальним закладом №1 Новоархангельської селищної ради. 26 травня 2021 року позивач отримала листа №573, зі змісту якого дізналася, про те що розпорядженням голови Новоархангельської селищної ради №196-к від 27 квітня 2021 року її притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани за відмову надати наказ установи про попередження працівників про наступне вивільнення, відповідно до рішення XII сесії VIII скликання Новоархангельської селищної ради № 387 від 15.04.2021 року «Про припинення шляхом ліквідації Новоархангельського закладу дошкільної освіти №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області». Не погодившись з вищезазначеним рішенням Новоархангельської селищної ради, позивач звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з метою його оскарження. 09 червня 2021 року позивачці було особисто вручено розпорядження Новоархангельського селищного голови №240-к «Про звільнення її з посади директора закладу дошкільної освіти №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради, за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором». Вважає, що її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани без урахування пояснень, щодо фактичних обставин справи; догана була винесена за невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором, без достатніх підстав та без дозволу Кіровоградської обласної профспілки працівників освіти і науки України, та незаконно звільнили з посади. Просила визнати незаконним та скасувати розпорядження №196-к від 27.04.2021 року «Про оголошення догани [PERSON] », розпорядження №240-к від 09.06.2021 року «Про звільнення [PERSON] », поновити на роботі на посаді директора закладу дошкільної освіти №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради, та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2021 року по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі, а також витрати по сплаті судового збору та витрати за надання правничої допомоги. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві зазначивши, що звільнення позивачки з роботи відбулося з порушенням вимог чинного законодавства. Вважають, що до суду надані документи, в яких міститься інформація щодо неправомірності звільнення позивачки. За вказаних обставин просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача Новоархангельської селищної ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позов, просив в задоволенні позову відмовити, оскільки звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог КЗпП України, вважає, що процедура звільнення була дотримана, позивачка правомірно звільнена за невиконання трудових обов`язків. Заслухавши учасників провадження, свідків, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що предметом спору в даному провадженні є трудові відносини, які регулюються нормами Кодексу законів про працю України. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] обіймала посаду завідуючої Новоархангельським дошкільним навчальним закладом №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради з 01 вересня 2011 року, що підтверджується копією наказу №179-к від 31 серпня 2011 року (а.с. 9). Розпорядженням Новоархангельського селищного голови №196-к від 27 квітня 2021 року [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за невиконання рішення XII сесії VIII скликання Новоархангельської селищної ради № 387 від 15.04.2021 року «Про припинення шляхом ліквідації Новоархангельського закладу дошкільної освіти №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області (а.с. 13). Листом №253 від 25 травня 2021 року разом з повідомленням про притягнення до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани за відмову надати наказ установи про попередження працівників про наступне вивільнення, відповідно до рішення XII сесії VIII скликання Новоархангельської селищної ради № 387 від 15.04.2021 року «Про припинення шляхом ліквідації Новоархангельського закладу дошкільної освіти №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області», на адресу позивача для ознайомлення направлені документи: копія акту від 27.04.2021 року та розпорядження Новоархангельського селищного голови №196-к від 27 квітня 2021 року (а.с. 10-13). В поясненні директора закладу дошкільної освіти №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області від 28 травня 2021 року вважала незаконним рішення Новоархангельської селищної ради № 387 від 15 квітня 2021 року та таким, що підлягає скасуванню, в зв`язку з чим 06 травня 2021 року вона звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду щодо оскарження даного рішення. Не вважала за можливе виконати рішення сесії до прийняття Кіровоградським окружним адміністративним судом рішення; крім того зазначила, що до кола її повноважень не відноситься обов`язок винесення наказу установи про попередження працівників про наступне вивільнення; а також, що її у незаконний спосіб було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани без урахування пояснень щодо фактичних обставин справи (а.с. 15-16). Розпорядженням Новоархангельського селищного голови №240-к від 09 червня 2021 року [PERSON] звільнено з посади директора закладу дошкільної освіти №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором (а.с. 14). Відповідно до копії протоколу установчих зборів первинної профспілкової організації Новоархангельського закладу дошкільної освіти №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради, Голованівського району Кіровоградської області від 06.04.2021 року за місцем роботи позивача було створено первинну профспілкову організацію, мета якої здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки (а.с. 22-25). Відповідно до довідки №03/120 від 15.06.2021 року [PERSON] станом на день звільнення і по теперішній час є членом профспілки працівників освіти і науки України (а.с. 32). Згідно довідки №27 від 15.06.2021 року [PERSON] , виконуючи обов`язки директора закладу дошкільної освіти №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області, отримала дохід за місцем основної роботи за період з 01.01.2021 року по 09.06.2021 року в розмірі 62014, 36 грн. (а.с. 28). З огляду на долучені до матеріалів справи копії листків непрацездатності, [PERSON] була звільнена з роботи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю з 28.04.2021 р. по 11.05.2021 р., з 12.05.2021 по 24.05.2021 року, з 26.05.2021 р. по 01.06.2021 р. (а.с. 29-31). Разом з тим, від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнав, як такі, що не відповідають дійсності, вказавши причини її звільнення та вважаючи їх правомірними. Згідно відзиву, звільнення [PERSON] відбулося на законних підставах за систематичне невиконання нею посадових обов`язків, відмови від представництва закладу в органі місцевого самоврядування та в Кіровоградському окружному адміністративному суді, безконтрольності за виконанням підлеглими обов`язків, перекладанням обов`язків на підлеглих, бездіяльності, яка призвела до погіршення матеріально-технічного стану закладу. Тому просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, судовий збір та витрати на правничу допомогу залишити за позивачем. 12 серпня 2021 року позивач подала на адресу суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що звільнення її з посади директора відбулося з порушеннями. Позивач звертає увагу на те, що оскільки вона була членом первинної профспілкової організації Новоархангельського ЗДО №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області, то при її звільненні повинні були бути дотримані вимоги статті 43 Кодексу законів про працю України, чого відповідачем зроблено не було. Щодо заперечень відповідача стосовно виявлених порушень по оформленню порядку утворення первинної профспілкової організації, позивач заперечила, вказавши, що дане питання не відноситься до компетенції селищної ради. У відповідності до ст. 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадами в органах місцевого самоврядування є, зокрема посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної в місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України. Іншої процедури, передбаченої законодавством України щодо призначення директора дошкільного закладу освіти не існує, а тому для такої посади застосовуються загальні правила укладання та розірвання трудового договору. За таких обставин, позивач вважає, що відзив на позовну заяву не містить обґрунтованих заперечень і мотивів відхилення позовних вимог. Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Положеннями вказаної статті також визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Норми ст. 43 Конституції України визначають, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (ч. 2 ст. 2 КЗпП України). Пункт 2 ч. 1 ст. 221 КЗпП України, вказує, що трудові спори розглядаються, районними, районними в містах, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працiвником та власником пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом чи фiзичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цiєю угодою, та дотримуватись внутрiшнього трудового розпорядку, а власник пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов`язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату й забезпечувати умови працi, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн. Згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. За передбаченими у зазначеному пункті підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Ст. 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Положеннями ст. 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. З аналізу ст.ст. 147, 149 КЗпП України порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявились в порушенні правил внутрішнього розпорядку, посадових інструкцій, положень наказів та розпоряджень власниками, якщо вони мають законний порядок. Порушеннями зокрема можна вважати порушення трудової дисципліни викладені у ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Дисциплінарне стягнення це захід примусового впливу, що застосовується органом, якому надано право прийняття на роботу даного працівника, відповідно до його компетенції за вчинений дисциплінарний проступок. Крім того відповідач при накладанні дисциплінарного стягнення повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку, при цьому врахувати обставини, що пом`якшуть і обтяжують відповідальність. Крім цього власник повинен врахувати попередній час роботи працівника його ставлення до роботи, заохочення, а також врахувати поважність, певних причин, що спонукали вчинення проступку чи навпаки нехтування посадовими обов`язками. При цьому власник повинен суворо дотримуватись КЗпП України, а не переслідувати власні не поєднані в жодному разі з трудовими правовідносинами інтереси, або інші власні амбіції. Ставлення до працівника, який безпосередньо підпорядкований йому. Враховуючи позицію Верховного Суду України, викладену в п. 22 постанови ПВС України «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 4,4,7,8 ст. 40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Тобто, дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника;наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. До порядку застосування дисциплінарного стягнення встановлені такі обов`язкові вимоги: виявлення дисциплінарного проступку; отримання від порушника письмового пояснення; додержання строків накладення дисциплінарного стягнення - один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником; видання власником наказу чи розпорядження про застосування дисциплінарного стягнення; доведення наказу (розпорядження) під розписку до відома працівника. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, розглядаючи вимоги щодо визнання незаконним та скасування розпорядження №196-к від 27.04.2021 року «Про оголошення догани [PERSON] », розпорядження №240-к від 09.06.2021 року «Про звільнення [PERSON] », поновлення позивача на роботі на посаді директора закладу дошкільної освіти №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2021 року по день ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог, суд виходить із наступного: Відповідач по справі звільнив позивача в порушення положень ч. 1 ст. 40 та ст. 43 КЗпП України, яка регламентує, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Суд звертає увагу, що участь профспілкових органів у розгляді питань дачі згоди власнику або увноваженому ним органу на звільнення працівників фактично є участю профспілок у контролі за застосуванням чинного законодавства. Цей контроль профспілкових органів є правовою діяльністю і здійснюється у межах наданих державою повноважень. В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений, після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Згідно п. 55 Постанови Великої Палати Верховного суду у справі №9901/743/18 від 23.09.2020 р., для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України необхідна наявність сукупності таких умов: - порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудових функцій працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; - невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності; - невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинне бути систематичним; - враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; - з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця. П. 56. Для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше. П. 57 під час розгляду справи саме роботодавець зобов`язаний довести факт вчинення працівником нового порушення трудових обов`язків, якими він обґрунтовував наказ (розпорядження) про звільнення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Звільнення із займанної посади є найбільш суворішим заходом, визначеним у ст. 147 КЗпП України. Суд, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24.04.2019 по справі №296/576/17 зазначив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4,7,8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. З урахуванням вищевикладеного, суд знаходить всі правові підстави для скасування розпорядження №196-к Новоархангельського селищного голови від 27.04.2021 року «Про оголошення догани [PERSON] », а також розпорядження № 240-к Новоархангельського селищного голови від 09 червня 2021 року «Про звільнення [PERSON] з посади директора закладу дошкільної освіти №1 «Ромашка» Новоархангельської селищної ради», як таких що суперечать нормам трудового законодавства. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В зв`язку з скасуванням судом розпорядження про звільнення позивача на його користь підлягає стягненню, у відповідності до ст. 235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 238 КЗпП України, при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235 КЗпП України), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Відповідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 32 постанови ПВС України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Визначаючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, судом обчислюється середньоденна заробітна плата позивача за два місяці, що передували місяцю, в якому було звільнено позивача та кількість робочих днів за період з 10.06.2021 по день ухвалення судом рішення. За останні два місяці роботи, позивач отримала 30167,84 грн. (за квітень - 20827,95 грн., за травень - 9339,89 грн.), кількість відпрацьованих робочих днів у квітні 2021 року - 22, в травні - 18, разом 40 днів. Згідно довідки, наданої позивачкою середньоденна заробітна плата (загальна виплачена сума в розмірі 30167,84 грн. поділена на загальну суму відпрацьованих 40 дн.) складає 794,196 грн. Кількість робочих днів за період з дня звільнення - 10.06.2021 року по день ухвалення рішення, тобто по 04.11.2021 року включно, становить 104 дні. Таким чином, позивачу слід сплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу із розрахунку 104 дн. помножити на 794,196 грн.=82596,38 грн. Таким чином, підлягають задоволенню інші вимоги позивача, які є похідними від первісної вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. З урахуванням практики Європе йського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України», в якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд зобов`язаний обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41, 43 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві також покладено на роботодавця. Відповідно до ч.7 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у цивільній справі № 760/9521/15-ц дійшов висновку що, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватись. Вирішуючи в порядку ст.141 ЦПК України питання про розподіл судових витрат між сторонами, в тому числі, заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступних висновків: За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. В постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Суд зазначає, що розгляд цивільних справ проводиться в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження надання позивачу правничої допомоги суду надано: договір про надання правничої допомоги від 15.06.2021 року, квитанцію про сплату коштів на правничу допомогу, акт про надання послуг правничої допомоги, а також опис наданих послуг, виконаних адвокатом із зазначенням переліку виконаних робіт та їх вартості. Зважаючи на викладене, враховуючи характер виконаної представником позивача роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, те, що відповідач не скористався правом на заперечення таких витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ, відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 206 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Положеннями ч. 2 ст. 76 ЦПК України встановлений вичерпний перелік засобів доказування у цивільному процесі, якими є: письмові докази, речові докази, електронні докази, показання свідків та висновки експертів. У судовому засіданні за клопотанням відповідача були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказані свідки надали суду пояснення щодо процедури та причин звільнення позивачки, надали їй характеристику, а також пояснили обставини щодо здійснення [PERSON] своїх посадових обов`язків, зокрема щодо проведення ремонту, дотримання чистоти, організації харчування дітей, тощо. Допит свідка [PERSON] , про виклик якої просив відповідач, чи дослідження її письмових показань, в судовому засіданні визнано недоцільним. Разом з тим, у даному випадку факт звільнення позивачки зафіксований документально, що підтверджується письмовими матеріалами, дослідженими в судовому засіданні. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до положень зазначених норм позивачу у цій справі необхідно було довести перед судом обставини, які є підставами його вимог. Такими обставинами, зі змісту позовної заяви, є: факт незаконного звільнення. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що кожна сторона повинна надати докази в підтвердження чи спростування доводів іншої сторони, при цьому, відповідач не надав такого доказу, тому за вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, аргументи позивачки доведені матеріалами справи, права її були порушені зі сторони відповідача, а тому підлягають захисту судом в повному обсязі. Позивачка підлягає поновленню на попередньо займаній посаді з дати звільнення. В судовому засіданні було доведено, що звільнення проведено незаконно, за таких обставин на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Оскільки позивачку звільнено від сплати судового збору, з відповідача мають бути стягнуті судовий збір на користь держави за такими вимогами та на користь [PERSON] у відшкодування сплаченого нею при подачі позову судового збору, а також понесені витрати на правничу допомогу. Разом з тим, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved