Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Державна служба України з питань праці про стягнення невиплаченої частини заробітної плати за час відпустки та моральної шкоди. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] працювала на посаді провідного юрисконсульту відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи державного підприємства «Адміністрація морських портів України». 01.04.2015 року державним підприємством «Адміністрація морських портів України» видано наказ від № 105-к 3-2 «Про припинення трудового договору» від 01.04.2015, в якому зазначено, що позивача звільнено з посади провідного юрисконсульту відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи з 06.04.2015, причина звільнення - п. 6 ст. 36 КЗпП України. 16.02.2018 року Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено рішення по справі № 761/11635/16-ц, яким задоволено позовні вимоги частково: визнано незаконним наказ Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» «Про припинення трудового договору» № 105-к 3-2 від 01 квітня 2015 р.; поновлено [PERSON] на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи Державного підприємства «Адміністрація морських портів України з 06.04.2015 р.; стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 610 395 грн. 18 коп. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів; у відшкодування моральної шкоди 4 000,00 грн. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 16.05.2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/11635/16-ц залишено без змін. Наказом відповідача від 21.02.2018 року № 81-к, виданим на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.02.2018 року було скасовано наказ Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» «Про припинення трудового договору» № 105-к 3-2 від 01 квітня 2015 р., поновлено [PERSON] ( [PERSON] у зв`язку зі зміною прізвища) на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Наказом відповідача «Про надання відпустки» № 113 позивачу було надано щорічну оплачувану відпустку на 86 календарних днів з 12.03.2018 по 09.06.2018 з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення. 05 березня 2018 року позивач отримав на картковий рахунок грошову суму у розмірі 49 483,12 грн. в якості середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки. Німак неодноразово зверталась до відповідача із заявам про надання інформації про період з якого здійснювались обчислення середньої заробітної плати та формулу, яку було застосовано для розрахунку виплаченої середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки. Проте, позивачем так і не було отримано будь-яких відповідей за поставлені питання. Позивач вважає, що вказана сума була розрахована помилково та без врахування розрахунку щодо обчислення розміру середнього заробітку про середньоденну заробітну плату на підставі довідки, яка була застосована при ухваленні рішення у справі № 761/11635/16-ц, тобто 1 041,63 грн. У зв`язку з чим, сума яка підлягала сплаті [PERSON] . повинна становити 111 780,18 грн.: (середньоденна 1 041,63 х 86 календарних днів) 89 580,18 грн. та 22 200,00 грн. (матеріальна допомога на оздоровлення). Враховуючи виплачену грошову суму 49 483,12 грн., сума яка підлягає стягненню з відповідача за невиплату частини заробітної плати для оплати відпустки становить 62 297,06 грн. Крім того, [PERSON] зазначає, що її трудові права були порушені протиправними діями відповідача, які виявились у незаконній виплаті відпускних і, як наслідок втрати можливості поїхати до санаторію для проходження відповідного лікування хребта. Не проходження відповідного лікування у санаторії з вини відповідача призвело до значного погіршення фізичного стану позивача. Позивач з 01.06.2018 року позивач знаходився на лікарняному у зв`язку з різним загостренням хвороби, що призводить до значних моральних страждань [PERSON] , втрата нормальних життєвих зв`язків, перебування у депресивному стані. Тому, [PERSON] просить стягнути з відповідача суму моральної шкоди, що на її думку становить 10 000,00 грн. та судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 15 червня 2018 року у справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України. У встановлений судом строк, від представника Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшов до суду відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову зважаючи на наступне. Розрахунок суми відпускних позивачу проводився виходячи із виплат за березень 2017-лютий 2018. За вказаний період позивачу було нараховано 21 874,23 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2018 № 761/11635/15-ц, яке в цій частині підлягало негайному виконанню та на підставі табелю облікового робочого часу нараховано заробітну плату за фактично відпрацьований час в лютому 2018 в сумі 3 693.93 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 588 520,95 грн. у зазначений період не нараховувався, оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2018 у справі не набрало законної сили, у зв`язку з поданням ДП «АМПУ» апеляційної скарги, що підтверджується постановою Апеляційного суду м. Києва від 16.05.2018 року. Таким чином, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2018 року в справі № 761/11635/15-ц набрало законної сили 16.05.2018 та було підставою для нарахування та виплати позивачу суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 588 520,95 грн. в період який не враховувався при обчисленні середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки позивачу. Доводи позивача про необхідність застосування у нарахування виплат за час щорічної відпустки середньоденної заробітної плати в сумі 1041,63 грн. є безпідставними оскільки дана сума була розрахована та визначена в рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2018 як сума середньоденної заробітної плати, що підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу, і розраховувалась за останні два календарні місяці, що передували звільненню. Обчислення (розрахунок) середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки позивачу було проведено відповідачем з чітким дотриманням п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати. Крім того, представником позивача вказано, що відповідь на звернення позивача про надання документів та інформації надавались. Також, вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача моральної шкоди вважає безпідставними та необґрунтованими, не підтвердженими жодними доказами. Із поданим до суду орієнтовним переліком суми судових витрат відповідач також не погоджується зважаючи на його не співмірність із складністю справи, ціною позову та виконаних адвокатом робіт. Від третьої особи Первинної профспілкової організації державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшли пояснення на позов [PERSON] Зазначено, що вимоги позивача третя особа підтримує у повному обсязі, вважає їх обґрунтованим з підстав викладених в позові. Державна служба з питань праці надала до суду заяву згідно якої просить розглянути справу відповідно до вимог чинного законодавства, зазначаючи, що між третьою особою та позивачем не існує матеріально-правових відносин. В свою чергу від представника позивача надійшла відповідь на відзив Державного підприємства «Адміністрація морських портів» у якому зазначено, що подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції не є підставою для порушення трудових прав позивача. Поновлення на роботі працівника полягає в тому, що працівнику надається та ж робота яку він виконував до звільнення його з роботи. Моментом, з якого незаконно звільненого працівника слід вважати поновленим на роботі, є день видання наказу, а не день винесення судом рішення, тобто весь час вимушеного прогулу зараховується до трудового стажу і за весь цей час на користь працівника стягується заробітна плата. Отже, позивач вважається таким, що працювала у ДП «АМПУ» з 01.04.2015 р. по 16.02.2018 та отримувала заробітну плату. 25.05.2018 року на виконання постанови Апеляційного суду м. Києва від 16.05.2018 року, який рішення суду першої інстанції залишено без змін, було перераховано відповідачем на розрахунковий рахунок позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2015 по 16.02.2018 у розмірі 477 690,43 грн. Отже, сума нарахована до виплати працівникові за час вимушеного прогулу включається до розрахунку середньої зарплати за останні 12 місяців. Відповідачем не доведено не співмірність позовних вимог витратам на правничу допомогу, не подано клопотання щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги. В терміни визначені ухвалою про відкриття провадження у справі, представником відповідач надано до суду заперечення на відповідь на відзив сторони позивача де вказано, що на підставі положень п. 2 ст. 410 ЦПК України, наказом ДП «АМПУ» № 81-к від 21.02.2018 року поновлено позивача на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи апарату управління ДП «АМПУ» з 06.04.2015 року та виплачено позивачу заробітну плату за один місяць. В частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 610 395,18 грн., моральної шкоди, судового збору рішення суду законної сили не набрало. На момент розрахунку позивачу середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки у відповідача не було законних підстав враховувати у розрахунку відпускних суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 610 395,18 грн., оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2018 № 761/11635/15-ц у частині виплати даної суми позивачу вступило в законну силу лише після прийняття постанови суду апеляційної інстанції. Сума заявлена позивачем в орієнтовному переліку судових витрат щодо ознайомлення із матеріалами справи та участь у судових засіданнях є безпідставним оскільки справа розглядається у спрощеному позовному провадження без виклику осіб та копії всіх документів що додані до відзиву та заперечень в порядку ст. 178, ст. 180 ЦПК України надсилаються іншим учасникам справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що 01 квітня 2015 року Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» видано наказ від № 105-к 3-2 «Про припинення трудового договору» від 01.04.2015, в якому зазначено, що позивача звільнено з посади провідного юрисконсульту відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи з 06.04.2015, причина звільнення - п. 6 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року ухвалено рішення по справі № 761/11635/16-ц, яким задоволено позовні вимоги частково: визнано незаконним наказ Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» «Про припинення трудового договору» № 105-к 3-2 від 01 квітня 2015 р.; поновлено [PERSON] на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи Державного підприємства «Адміністрація морських портів України з 06.04.2015 р.; стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 610 395 грн. 18 коп. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів; у відшкодування моральної шкоди 4 000,00 грн. Наказом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 21.02.2018 року № 81-к, виданим на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2018 року у справі № 761/11635/15-ц було скасовано наказ Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» «Про припинення трудового договору» № 105-к 3-2 від 01 квітня 2015 р., поновлено [PERSON] на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи державного підприємства «Адміністрація морських портів України», виплатити [PERSON] заробітку плату за один місяць, згідно абзацу 6 резолютивної частини рішення № 761/635/15-ц Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2018 року, змінити у трудовій книжці, особовій справі та особовій картці прізвище [PERSON] на « [PERSON] ». Наказом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» «Про надання відпустки» № 113 [PERSON] . надано щорічну відпустку на 24 календарних дні за період роботи з 06.04.2015 року по 15.01.2016 року, 31 календарних днів за період роботи з 16.01.2016 року по 15.01.2017 року, 31 календарних днів за період роботи з 16.01.2017 року по 15.01.2018 року, період відпустки з 12.03.2018 року по 09.06.2018 року на 86 календарних днів з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення. Як вбачається із виписки із карткового рахунку [PERSON] , 05 березня 2018 року їй було нараховані відпускні за березень 48 483,12 грн. Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Відповідно до ст. 74 Кодексу законів про працю України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Статтею 21 Закону України «Про відпустки» визначено, що заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, згідно з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до п. 2 Порядку, передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно з п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Отже, при розрахунку середньої зарплати для оплати відпусток потрібно враховувати виплати за час, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток. А за час вимушеного прогулу в результаті незаконного звільнення за працівником зберігається місце роботи та середній заробіток. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2018 року було поновлено [PERSON] на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 06 квітня 2015 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 610 395 грн. 18 коп. Тобто, сума нарахована до виплати працівникові за час вимушеного прогулу включається до розрахунку середньої заробітної плати за останні 12 календарних місяців, що передували місяцю надання відпустки. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що при обчисленні суми середньої заробітної плати для оплати відпусток Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» не було взято до уваги, що в рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2018 року було встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 1 041,63 грн., тому дана сума підлягала застосуванню при обчисленні сум відпускних. Водночас, сторона відповідача зазначає, що при розрахунку суми відпускних позивачу проводився виходячи із фактично зарахованих коштів на підставі відпрацьованого часу [PERSON] у лютому 2018 року - 3 696,93 та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2018 року - 21 874,23 грн., при цьому застосовувався п. 7 Порядку. Згідно п. 7 Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Суд погоджується з доводами викладеними представником позивача у відповіді на відзив, що поновлення на роботі - це надання працівникові обумовленої трудовим договором роботи, у зв`язку із неправомірним припиненням трудового договору. Також, відповідно до вимог чинного законодавства, моментом, з якого незаконно звільненого працівника слід вважати поновленим на роботі, є день видання наказу про звільнення. Зважаючи на викладене, суд має цілком погодитись з твердженнями представника позивача (відповідь на відзив), що працівник має вважатися таким, що працював з дня звільнення з 01.04.2015 р. по 216.02.2018 р. Згідно до приписів ст. 115 КЗпП України Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що для розрахунку оплати відпустки, роботодавець мав використати довідку щодо розміру середньоденної заробітної плати, надану ДП «АМПУ» під час розгляду справи про поновлення на роботі, та вважає за можливе задовольнити вимогу позивача в частині невиплаченого заробітку, покласти в основу рішення розрахунок позивача, який було перевірено під час розгляду справи, а отже стягнути з відповідача суму у розмірі 62 297,06 грн. Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Представник [PERSON] вказує на те, що дій відповідача спричинили і моральну шкоду працівникові, оскільки призвело до погіршення фізичного стану позивача, різкого загострення хвороби, що призвело до значних моральних страждань та оцінює таку шкоду у розмірі 10 000,00 грн. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем в чому саме полягала моральна шкода, причинно- наслідкового зв`язку між діями роботодавця та її настанням. На підтвердження вимог щодо відшкодування моральної шкоди представником позивача було долучено довідки ТОВ «Медичний центр «Добробут-полікліника», проте останні не дають суду можливість зробити достовірний висновок про обставини, які свідчать про можливість задоволення заявлених вимог в частині стягнення моральної шкоди. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України Виходячи з наведеного,

Outcome: partial