Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач звернулася до Могилів-Подільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що разом із синами [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , згідно свідоцтва [NUMBER] від 03 грудня 2012 року. В серпні 2020 року їй стало відомо, що в квартирі без відома і згоди власників зареєстрована донька колишнього співмешканця позивача [PERSON] - [PERSON] , але з часу реєстрації вона жодного дня в належній їй квартирі не проживала та не користувалася даною житловою площею. Крім того, колишній співмешканець позивача [PERSON] рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 19.12.2011 був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням - належною позивачу квартирою. Відповідач не приймає участі у ведені спільного домашнього господарства, не приймає участі в оплаті комунальних платежів необхідних для утримання квартири, добровільно знятися з реєстрації не бажає. Крім того, відповідач в телефонному режимі повідомила позивачу, що декілька днів назад народила дитину і також зареєструє її разом із собою у квартирі. Реєстрація дитини створить членам сім`ї позивача ще більші незручності. Позивач вважає, що факт реєстрації відповідача в її помешканні є перешкодою в реалізації нею прав власника квартири, а тому з відповідним позовом звернулася до суду. Просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Зобов`язати відділ надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради не вчиняти будь-яких реєстраційних дій щодо реєстрації по квартирі [ADDRESS] малолітніх дітей [PERSON] . Просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, де просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду та ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася без поважних причин, хоча повістка надсилалася за адресою місця проживання зареєстрованою у встановленому порядку та повернулася до суду з поштовою відміткою про те, що адресат відсутній. Оскільки на підставі ст.130,131 ЦПК України відповідач вважається повідомленим, а позивач не заперечує щодо заочного розгляду справи, це дає підстави суду відповідно до ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Треті особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подали до суду письмові заяви, де просили розглянути справу у їх відсутність, позов підтримують та не заперечують проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: позивач разом із синами [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 03.12.2012, виданим Виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради, Витягом про державну реєстрацію прав КП «Могилів-Подільське МБТІ» від 16.12.2012 (а.с.7). Згідно довідки голови квартального комітету №1 «Міська лікарня» від 17.08.2020 №95 та довідки відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради №2612 від 17.08.2020, [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але з 29.05.2014 по теперішній час не проживає (а.с.8,10). Згідно акту голови квартального комітету №1 «Міська лікарня» від 17.08.2020, в результаті огляду квартири та опитування сусідів встановлено, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зареєстрована з 2014 року, проте в квартирі не проживала і не проживає з 2014 року по теперішній час (а.с.9). Згідно рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду від 19 грудня 2011 року, [PERSON] визнано таким, що втратив право на реєстрацію в квартирі [ADDRESS] (а.с.15,16). Факт не проживання [PERSON] за місцем реєстрації також підтверджується письмовими заявами свідків [PERSON] , та [PERSON] (а.с.35-39). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] зареєстрована у належній на праві власності позивачу [PERSON] та третім особам [PERSON] , [PERSON] квартирі, однак з часу реєстрації по теперішній час за місцем реєстрації не проживає, а тому суд вважає обґрунтованими вимоги власника житлового приміщення щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст. 72 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне дану позовну вимогу задовольнити та визнати відповідача такою, що втратила право користування належною на праві власності позивачу квартирою. Щодо зобов`язання відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради не вчиняти будь-яких реєстраційних дій щодо реєстрації по квартирі [ADDRESS] малолітніх дітей відповідача [PERSON] , суд зазначає наступне: як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. У відповідності до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України). Як визначено частиною 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Крім того, приписами ст. 156 ЖК України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку. Як вбачається з доказів наданих позивачем, жодних реєстраційних дій щодо реєстрації по квартирі [ADDRESS] , малолітніх дітей відповідача [PERSON] відповідним органом реєстрації не було вчинено. Крім того, також не надано доказів наявності малолітніх дітей у [PERSON] . Тобто в даному випадку порушення прав позивача ще не відбулося, а тому суд вважає, що в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір за подання позову, що становить 840,40 грн. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 72, 150, 156 ЖК України, ст. 29, 319, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial