Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що позивач є власником 13/25 частин житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на частину цього будинку вона набула за договором купівлі-продажу укладеним з відповідачем [PERSON] , о особі його представника [PERSON] .. На момент продажу їй вищезазначеної частини будинку там були зареєстровані власник - [PERSON] та члени його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але представник власника [PERSON] - [PERSON] запевнила позивача, що відповідачі найближчім часом знімуться з реєстрації. Однак, на даний час відповідачі залишаються зареєстрованими за вищевказаною адресою, хоча фактично, з дня придбання нею частини цього будинку і по теперішній час, в ньому не проживають. Місце їх проживання з серпня 2015 року по даний час їй не відоме. Таким чином, вважає, що відповідачі втратили право користування цим житловим приміщенням, а тому звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Шиповича В .В. від 26.04.2019р. відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засідання за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Розпорядження заступника керівника апарату Придніпровського районного суду м. Черкаси Вовк Л.А. №66 від 14.05.2019р. справу передано на повторний автоматизований розподіл справ, оскільки суддю Шиповича В.В. 11.05.2019р. було відраховано зі штату суду у зв`язку із призначенням на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2019р. визначено суддю Демчика Р.В. Ухвалою суду від 20.05.2019р. справа прийнята у провадження судді Демчика Р.В. та призначена для подальшого розгляду у судове засідання з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та докази додані до неї. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та дату розгляду справи були повідомлення належним чином, причину неявки суду не повідомили. У відповідності до ст. 280 ЦПК суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що 05.08.2015р. [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу 13/25 частин житлового будинку №54 з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться по [ADDRESS] . Даний договір засвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. та зареєстровано в реєстрі за №4931 (а.с.4-5). Згідно будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі (а.с. 13-16). Також зазначене підтверджується відомостями відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 22.04.2019р. (а.с. 27-31). Як вбачається з актів №92 від 14.03.2019р. та 95 від 20.03.2019р. засвідчених головою вуличного комітету «Соборний» Ніконенко В.В. відповідачі за адресою свого зареєстрованого місця проживання не проживають з вересня 2015 року (а.с.19, 20). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї , а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім`ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.08.2015р. позивач [PERSON] є власником 13/25 частин житлового будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). Таким чином відповідач [PERSON] бувший власник вищезазначеного житлового будинку, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мали право користування житловим приміщенням, а саме вищезазначеною частиною житлового будинку, як члени сім`ї власника цього будинку - [PERSON] .. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 346 ЦК України підставою припинення права власності є відмова власника від права власності. Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що колишній власник [PERSON] відмовилися від права власності на 13/25 частин вищезазначеного житлового будинку шляхом її продажу [PERSON] , про що свідчить укладений між ними договір купівлі-продажу від 05 серпня 2015 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. та зареєстрований в реєстрі за №4931 (а.с.4-5). На момент укладення даного договору, в у даному житловому приміщенні були зареєстровані окрім [PERSON] члени його сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13-16). Таким чином, відповідачі на даний час не проживають за зареєстрованим місцем проживання, не користується цим житлом. Проте в добровільному порядку з реєстраційного обліку за цією адресою вони не знімаються, чим порушують право позивача [PERSON] , як власника майна, на користування цим майном у спосіб, передбачений законом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. справа №6-57цс11. Отже позивачем обраний належний спосіб захисту, який передбачений ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Крім того, враховуючи рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2011р., ухвалу Верховного суду України від 13.07.2011р. та постанову Верховного суду України від 05.11.2014р. суд касаційної інстанції дійшли висновку про те, що виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку право на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, то суд враховує відсутність в матеріалах справи будь-яких клопотань з боку позивача про відшкодування судових витрат за рахунок відповідачів.

Outcome: approved