Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивач звернулась із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому зазначила, що 28.07.2012 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу сторони дітей не мають. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені з серпня 2014 року та з того часу вони проживають окремо і не ведуть спільного господарства. З 05.11.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Як на підставу своїх вимог вказувала на те, що під час перебування у шлюбі сторони придбали легковий автомобіль марки «Daewoo Lanos» реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску. Даний автомобіль був зареєстрований за відповідачем та перебував у його користуванні. Позивач намагалась врегулювати питання про поділ майна подружжя мирним шляхом, запропонувавши відповідачу виплатити позивачу компенсацію за частину спірного автомобіля, однак відповідач не погодився. Посилаючись на зазначене, позивач просив суд визнати за нею право власності на 1/2 частину майна подружжя у вигляді автомобіля марки «Daewoo Lanos» реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, сірого кольору, № двигуна [NUMBER] та стягнути з відповідача судові витрати по справі. 23.01.2015 року судом було прийнято заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач зазначила, що в ході судового розгляду їй стало відомо про те, що спірний автомобіль відповідач відчужив своїй бабусі [PERSON] за 47 000,00 грн. та зазначену грошову суму залишив собі, тому просив суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію її частки у спільному сумісному майні подружжя у розмірі 23 500,00 грн., оскільки вона своєї згоди на відчуження спірного автомобіля не давала. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з урахуванням уточнень до позову, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що спірний автомобіль було відчужено під час перебування сторін у шлюбі і фактично, відповідач не отримував коштів за відчужений автомобіль, оскільки він переданий за борги подружжя перед бабусею відповідача. Крім цього вказувала на те, що позивач знав про відчуження транспортного засобу. Вислухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 28.07.2012 року між позивач та відповідачем було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі, позивач та відповідач придбали легковий автомобіль марки «Daewoo Lanos» реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, сірого кольору, № двигуна [NUMBER], який був зареєстрований за відповідачем. В судовому засіданні сторони не заперечували факту того, що спірний автомобіль є спільним майном сторін. В судовому засіданні встановлено та підтверджується показами допитаного свідка [PERSON] факт того, що сторони припинили шлюбні відносини в серпні 2014 року. Після припинення шлюбних відносин, відповідач забрав спільний автомобіль так як він був зареєстрований на його ім'я. 05.11.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Судом встановлено та підтверджується листом-відповіддю Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Фастів та Фастівського р-ну при УДАІ ГУ МВС України в Київській обл. №1090 від 12.12.2014 року, що 09.09.2014 року спірний автомобіль був перереєстрований з відповідача на гр. [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ВІА №845591 від 09.09.2014 року згідно якої, на момент перереєстрації вартість спірного автомобіля становила 47 000 грн. З пояснень позивача та його представника слідує, що домовленості між позивачем та відповідачем про відчуження спірного автомобілю сторони не досягли, кошти від відчуження такого автомобілю відповідачем на користь сім'ї використано не було та не могло бути, оскільки шлюбні стосунки вже були припинені. Також вказували, що жодних коштів від відповідача, як частку від вартості спільного майна позивач не отримувала. Представник відповідача заперечував вказані обставини та зазначив, що позивач був обізнаний про відчуження спірного автомобіля [PERSON], так як сторони мали перед нею непогашені грошові зобов'язання тому, шляхом передачі спірного автомобіля у власність [PERSON], сторони повинні були їх виконати отже, підстав для стягнення коштів з відповідача немає. Крім цього відмітив, що в момент відчуження спірного автомобіля, сторони перебували у шлюбі і відповідач діяв в інтересах сім'ї. З такими твердженнями представника відповідача, суд погодитися не може виходячи із наступного. Відповідно до ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні з показів допитаних свідків [PERSON], [PERSON] та пояснень самого позивача встановлено, що домовленості між сторонами про розпорядження спільним майном досягнута не була, а позивач не давав згоди на відчуження спірного автомобіля. За таких обставин суд приходить до висновку проте, що відповідач відчужуючи спірний автомобіль без згоди позивача, порушив його права, які підлягають судовому захисту. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року визначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що реальна вартість спірного майна на момент його відчуження становила 47 000,00 грн. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Враховуючи те, що спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності сторін, відсутність зі сторони позивача згоди на його відчуження та відчуження його відповідачем без мети використання отриманих коштів в інтересах сім'ї, суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог. Твердження представника відповідача, на які він посилався як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог, в супереч ст. 60 ЦПК України не знайшли свого підтвердження, тому на увагу не заслуговують. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved