Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому посилається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Сімейне життя між сторонами не склалося, в зв'язку з чим позивачем було подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Сторони проживають окремо з листопада 2013 року, спільне господарство не ведуть. Донька знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та матеріальному утриманні доньки не бере. Відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток. У зв'язку з зловживанням відповідачем алкогольними напоями та насилля у родині з боку відповідача, донька перебуває на обліку у лікаря-невропатолога та інших дитячих лікарів. Донька часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких необхідне перебування дитини на морі. Окрім того виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини. Оскільки відповідач відмовляється добровільно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, позивач просить суд надати їй дозвіл на виїзд дитини [PERSON] за кордон без дозволу батька до повноліття дитини; дозволити їй або офіційному її представникові, без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття. Позивач в судовому засіданні посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги не обґрунтовані і не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, сторони з 17 серпня 2009 року перебувають у зареєстрованому шлюбі /а.с. 6/. Від спільного подружнього життя сторони мають дитину - доньку [PERSON], [INFO] /а.с.7/, яка проживає разом з позивачем. Сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Батько [PERSON] відповідач по справі своєї згоди на її виїзд не надає, посилаючись на те, що він не заперечує надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак позивач жодного разу до нього не зверталась. Батько дитини вважає, що позивач має намір виїхати разом з донькою до іншої країни на постійне місце проживання, проти чого він заперечує. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст. 155 СК України). Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. З наданих медичних документів, що були надані позивачем до позовної заяви не вбачається, що донька позивача та відповідача потребує виїзду за кордон для оздоровлення. Посилання позивача на ухилення відповідача від участі у вихованні дитини не є предметом перевірки по даній справі, а тому не можуть розглядатися як підстава для задоволення позову. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, і фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні доньки та можливості спілкування з нею. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на конкретний виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати одноразовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі, з визначенням його початку й закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. До того ж позивачкою не наведено правових підстав надання дозволу на так названий багаторазовий виїзд дитини без згоди батька аж до досягнення дитиною повноліття. При цьому позивач не зазначила періоди таких виїздів, дані про заклади, у які вона має намір вивезти дитину на відпочинок та навчання, що вказує на необґрунтованість заявлених вимог. Також позивачкою не надано жодного доказу, що їх дочці буде безпечно та створено умови для нормального проживання. Суд критично оцінює доводи позивача щодо відмови відповідачем у наданні дозволу позивачу на виїзд дитини за кордон, оскільки позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що до дати звернення до суду вона зверталась до нотаріуса з проханням оформити дозвіл на виїзд доньки за кордон, і що він відмовився від пропозиції щодо явки до нотаріуса для підписання заяви. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини [PERSON] за кордон без дозволу батька до її повноліття та надання дозволу позивачу або офіційному її представникові, без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття, оскільки позивачем не доведено свої позовні вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed