Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, при цьому вказує, що 16.02.2008 р. вони уклали шлюб, з березня 2011р. проживають окремо, шлюб носить лише формальний характер, надалі сім'єю вони не можуть бути, на примирення не згодна. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що відповідач самостійно не надає допомоги на утримання дитини, просить стягнути з останнього аліменти на утримання дитини в розмірі 13 частини заробітку відповідача. Витрати по справі просить покласти на відповідача. Відповідач надав суду заяву про часткове визнання позовних вимог. Так, просив стягувати з нього аліменти в твердій грошовій сумі, а саме просив стягувати фіксовану суму еквівалентну 120 доларам США, в іншій частині позовні вимоги визнав в та не заперечував проти їх задоволення. Позивач в судове засідання не з'явився, надала заяву про розгляд справи у її відсутність на примирення не згодна, проти фіксованого розміру аліментів вказаних відповідачем у своїй заяві не заперечувала в іншій частині позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав частково та просив суд врахувати його письмову заяву в частині стягнення з нього фіксованої суми аліментів, в іншій частині позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Суд, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 16.02.2008 р. у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено актовий запис № 170. Сторони припинили шлюбно-сімейні відносини, проживають окремо, спроб до примирення між сторонами не було, сім'я існує формально, а тому шлюб необхідно розірвати, так як причини які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї стали неможливими. Від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження (а.с.5), останньої, в графі батько зазначено: [PERSON], а в графі мати: [PERSON]. У ст. 180 СК України відтворюється положення, що містяться в ст. 51 Конституції України, що зобов'язує батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей. Неповнолітні діти не здатні самі добувати коштів до існування, не можуть як правило утримувати себе самі, тоді як на харчування, одяг, лікування та інші нестатки необхідні кошти. Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітня [PERSON] проживає з матір'ю. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Враховуючи вимоги закріплені ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримування дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст. 184 СК України, суд стягує з відповідача з його згоди та згоди позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі яка еквівалентна 120 доларам США щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Витрати по справі, суд покладає на відповідача з його згоди.

Outcome: partial