Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Позивач звернулася до Ватутінського міського суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину [PERSON], [INFO], у розмірі 1/6 частини усіх видів його доходів, але не менше 30% від прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви в суд та по період навчання, а саме: по 30.06.2020 року. Позов мотивований тим, що на даний час шлюб з відповідачем розірваний, а їх спільна від шлюбу донька, [PERSON], [INFO], перебуває на повному її утриманні та потребує матеріального забезпечення у звязку з тим, що навчається у Київському національному університеті культури та мистецтв на денній формі навчання, та має можливості працювати. Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав наведених у позові, та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Також просила стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати у розмірі 500 грн., витрачені нею на правову допомогу, яка полягала у підготовці даної позовної заяви. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи повторно у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Задовольняючи позов частково суд виходить з наступного. Відповідно до свідоцтва про одруження серії І-СР № 054044, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ватутінської міської ради Черкаської області, 06.06.1998 року зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про що в книзі реєстрації актів про одруження 1998 року зроблено запис за №\~53. Після державної реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище [PERSON] на [PERSON]. Вказаний шлюб було розірвано 15.03.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія 1-СР № 076320, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського міського управління юстиції Черкаської області. Після державної реєстрації розірвання шлюбу позивач залишила шлюбне прізвище [PERSON]. Від даного шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-СР № 081968, виданим повторно 19.02.2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ватутінської міської ради Черкаської області, у якому її батьком вказано відповідача [PERSON], а матірю [PERSON] Станом на день подачі позову [PERSON], яка є донькою сторін, виповнилось повних 18 років. Відповідно до довідки № 17, виданої 21.03.2017 року відділом освіти Ватутінської міської ради, [PERSON] працює на посаді вихователя ДНЗ № 7, за період з 01.09.2016 року по 28.02.2017 року їй нараховано заробітну плату у сумі 22\~107,2 грн. [PERSON] є студентом 1 курсу факультету культурології, групи КДД-16, денної форми навчання Київського національного університету культури та мистецтв, що підтверджується довідкою № 481 від 16.03.2017\~року, за підписом першого проректору вказаного вищого навчального закладу [PERSON]. Термін навчання з 01.09.2016 року по 30.06.2020 року. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України (далі СК України) та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколу № 7 до неї. Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно з ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина в твердій грошовій сумі та (або) в частці від заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд приймає до уваги можливість надання утримання іншим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Положеннями ст. 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 77 СК України аліменти сплачуються щомісячно. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006\~року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказується, що обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів на утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчання, суд відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України враховує, нормальний стан здоровя [PERSON], її матеріальне становище, зокрема відсутність самостійного джерела доходу, у т.ч. стипендії. Таким чином суд встановив, що повнолітня дочка сторін не має самостійного джерела доходів, продовжує навчання, у звязку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач не надав доказів про неможливість сплачувати аліменти у розмірі, вказаному у позовних вимогах, та до досягнення [PERSON] повноліття сплачував на її утримання аліменти у розмірі 1/6 частини його доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. З огляду на вказане, суд вважає, що даний позов підлягає до задоволення у частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі 1/6 частки від всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з дня звернення з позовом до суду, 03.04.2017 року, та до закінчення нею навчання, тобто до 30.06.2020 року. Водночас відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» законодавець установлюючи прожитковий мінімум на місяць для дітей відповідного віку розділяє їх лише на 2 групи: віком до 6 років та віком від 6 до 18 років. Станом на час звернення [PERSON] з даним позовом до суду їх спільній з відповідачем доньці, [PERSON], виповнилось повних 18 років, тобто вона досягла повноліття. За таких обставин, суд вважає за неможливе задоволення позовної вимоги в частині визначення розміру аліментів, як не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, оскільки такий вид прожиткового мінімуму для дитини, яка досягла віку 18 років, у законодавстві не передбачено. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вказане відповідає вимогам національного законодавства, не суперечить охоронюваним законом інтересам сторін та їх спільної доньки. Суд також задовольняє вимогу [PERSON] про стягнення з [PERSON] судових витрат у розмірі 500 грн., які сплачені позивачем відповідно до договору про надання правової допомоги від 29.03.2017 року № 75, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 29.03.2017 року № б/н. Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на вказане, при задоволенні даного позову суд стягує з [PERSON] у дохід держави судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн., від сплати яких позивач звільнена. На підставі викладеного,

Outcome: partial