Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд з даним позовом та просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини сторін разом з нею. Свої вимоги мотивує наступним. У сторін є спільна дочка [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано, рішенням суду присуджено стягувати на її користь аліменти на дочку. Дитина проживає разом з нею в належній їй квартирі, навчається в школі, вона займається вихованням, навчанням, забезпеченням та розвитком дочки. Відповідач не виявляє бажання бачитися та спілкуватися з дитиною, байдуже ставиться до її розвитку і навчання, стану здоров`я, не піклується про її розвиток, чинить їй перешкоди у виїзді з дочкою за кордон для оздоровлення останньої. Відповідач лише сплачує аліменти на дитину. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, причин неявки не повідомив, відзиву на позов суду не подав. Від відповідача лише надійшла заява про відкладення розгляду справи з огляду на продовження адаптивного карантину. Представник третьої особи в судове засідання не прибув. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У сторін є спільна дочка [PERSON]. , [INFO] , яка проживає разом з позивачкою в належній їй квартирі, перебуває на її вихованні, навчається у школі, відвідує художній гурток, займається в ансамблі народного танцю. В свою чергу, відповідач навчанням дочки не цікавиться, на батьківські збори у школі не з`являється. З відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на неповнолітню дочку в розмірі 2218грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, позивач працевлаштована, що свідчить про наявність у неї постійного доходу. Позивачці надано дозвіл на тимчасовий виїзд разхом з неповнолітньою дочкою за межі України, терміном до одного місяця. Зазначені обставини стверджуються свідоцтвом про народження, виконавчим листом від 29.07.2019р., рішенням Червоноградського міського суду від 24.01.2020р., довідкою від 26.02.2020р.актом від 02.01.2020р., довідкою від 12.02.2020р., характеристикою від 29.01.2020р., витягом від 07.10.2010р., довідками від 05.11.2019р., 15.11.2019р., 29.01.2020р., рішенням виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 19.02.2020р. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. З наведеного випливає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Вирішуючи даний спір, суд враховує наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини в матері, постійне проживання дитини з позивачкою, відвідування дошкільної установи та додаткових гуртків за їх місцем проживання, а також самостійне виховання позивачкою дитини. Крім того, відповідач не скористався своїм правом та не надав відзиву на позов, не спростував обставин, які зазначила позивачка, а покликання останнього на карантинні обмеження не обмежують останнього в тому, щоб викласти суду своє відношення до позову в письмовому виді, про що йому роз`яснено в ухвалі про прийняття позову. За таких підстав, місце проживання дитини слід визначити з матір`ю, що не позбавляє батька дитини права на спілкування з нею та обов`язку брати участь у його вихованні.

Outcome: approved