Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом та заявою про зміну позовних вимог, в яких просить визнати за нею право власності на гараж №15, загальною площею 20,7кв.м, розташований в обслуговуючому кооперативі «Гаражне товариство «КІФ+» по вул.Шевченка,19А в м.Великі Мости Сокальського району Львівської області. Свої вимоги мотивує наступним. Позивач є членом обслуговуючого кооперативу «Гаражне товариство «КІФ+» по експлуатації гаражів для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій приватній власності громадян. Голові кооперативу [PERSON] рішенням міської ради від 25.03.2015р. надано в довгострокову оренду площею 0,1462га, терміном на 10 років. На частині даної земельної ділянки вона побудувала гараж №15. За результатами обстеження зроблено висновок, згідно якого даний гараж відповідає вимогам надійності та безпечної експлуатації і встановлена можливість подальшої його експлуатації. Вона оформила право власності на земельну ділянку, на якій збудовано гараж. Однак листом від 24.05.2017р. відповідач відмовив їй в оформленні права власності на спірний гараж. Дану відмову вона вважає безпідставною, оскільки їй у встановленому законом порядку надано земельну ділянку під уже збудований гараж, самочинне будівництво даного гаражу не порушує права власності та користування інших осіб, відсутні порушення будівельних норм і правил. Позивач в судове засідання не прибула та подала заяву, в якій зазначила, що змінені позовні вимоги підтримує і просить розгляд справи проводити у її відсутності. Представник відповідача в судове засідання також не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову не заперечив. Представник 3-ї особи обслуговуючого кооперативу «Гаражне товариство «КІФ+» в судове засідання не прибув та подав заяву, в якій зазначив, що позов визнає і просить розгляд справи проводити у його відсутності. Представник 3-ї особи ДАБІ України [PERSON] в судове засідання не зявилася. Подала заперечення проти позову, в яких зазначила, що позивач повинна була звернутися до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття обєкта до експлуатації та вже після відмови звертатися з позовом до суду. Технічний звіт обстеження самочинного будівництва не є експертним висновком проходження проектної документації експертизи із врахуванням вимог положень Державних будівельних норм. Крім того, на підставі рішення суду позивач не набуде права власності на спірний гараж без введення його в експлуатацію. Позивач проводив будівництво без отримання відповідного права на виконання будівельних робіт, без належно затвердженої та погодженої проектної документації. Позивачем не надано доказів того, що декларацію про готовність обєкта до експлуатації повернена на доопрацювання правомірно, а ним вичерпано всі можливі заходи узаконення самовільно збудованого обєкта у позасудовому порядку. Також не доведено неможливість розроблення і затвердження у встановленому порядку проектної документації на обєкт будівництва, що неможливо. Крім того, позивачем вчинено грубе порушення державних будівельних норм та усунути таке порушення шляхом перебудови неможливо, у звязку з чим збереження такої будівлі та оформлення права власності суперечить чинному законодавству. Представник 3-ї особи Відділу містобудування та архітектури Сокальської РДА в судове засідання не прибула. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Обслуговуючий кооператив «Гаражне товариство «КІФ+», керівником якого є [PERSON], зареєстровано в як юридична особа 15.04.2015р., вид діяльності: управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту, що стверджується випискою з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Рішенням Великомостівської міської ради №699 від 25.03.2015р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування гаражів, площею 0,1462га в м.Великі Мости Сокальського району Львівської області та надано цю земельну ділянку голові гаражного кооперативу в довгострокову оренду терміном на 10 років. Позивач є членом обслуговуючого кооперативу «Гаражне товариство «КІФ+» та власником земельної ділянки за №15 по вул.Шевченка,19А в м.Великі Мсти Сокальського району Львівської області, що вбачається з довідки голови обслуговуючого кооперативу, рішенням Великомостівської міської ради №130 від 14.09.2016р., витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.07.2016р. та інформаційною довідкою від 27.10.2016р. З технічного паспорта від 17.11.2016р. вбачається, що гараж №15 по вул.Шевченка,19«а» в м.Великі Мости Сокальського району Львівської області збудований в 2016 році, загальна його площа становить 20.7кв.м, розміри 3,69м х 5.62м. Згідно листа №288 від 24.05.2017р., Великомостівською міською радою Сокальського району Львівської області позивачу відмовлено у винесенні рішення про оформлення права власності на гараж. З висновку Орендного підприємства Львівського обласного проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро від 03.04.2017р. вбачається, що архітектурно-планувальні збудованого спірного гаража відповідають вимогам ДБН В.2.3-15:2007 «Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів», санітарним та пожежним нормам і правилам та легалізація самочинно збудованого гаража є можливою. Технічним висновком експерта №20 від 01.03.2017р. встановлено відповідність спірного гаражу вимогам надійності і безпечної експлуатації та можливість подальшої його експлуатації. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним. Відповідно до п. 3.1. р. ІІІ Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 91 від 24.06.2011р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 р. за № 830/19568 прийняття в експлуатацію об'єктів здійснюється безоплатно Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами (далі - Інспекції) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Позивач не може узаконити самочинне будівництво у вищезазначений спосіб, оскільки дія вказаних нормативних актів поширюється на обєкти самочинного будівництва збудовані до 2009 року. Згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного обєкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа). Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо. Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на обєкт нерухомості за такою особою. Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини пятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів. Судом встановлено, що позивач здійснила будівництво спірного гаражу на земельній ділянці, яка не належала їй на праві власності на час будівництва. Органом місцевого самоврядування відмовлено у винесення рішення про оформлення права власності на даний гараж. Однак, після завершення будівництва відповідачем було надано у власність дану земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, для будівництва та обслуговування гаражу. Згідно п.18 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцію, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки. Також, під час розгляду справи суду надано висновок, в якому досліджено відповідність будівництва вимогам державних будівельних норм та необхідність проведення робіт по плануванню території, чим спростовано заперечення представника ДАБІ України з цього приводу. Крім того, згідно поданих суду заяв, у суміжних забудовників гаражів кооператив відсутні будь-які претензії щодо розташування та спірного гаражу, а також визнання за нею права власності на нього. Таким чином, суд дійшов висновку про підставність вимог позивача, так як позивачу надана у власність земельна ділянка під уже збудований спірний гараж та будівництво цього обєкта нерухомості не порушує права інших осіб.

Outcome: approved