Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач звернулася до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 04.12.2007 року. У зв`язку з продажем будинку позивач надала дозвіл на тимчасову реєстрацію в квартирі онуку [PERSON] . В даній квартирі зареєстрована позивач разом з відповідачем. Фактично [PERSON] не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не несе інших витрат по утриманню житла, не приймає участі у спільному побуті. Позивач зверталася до відповідача з проханням знятися з реєстрації, але це виявилося неможливим оскільки він працює в Київській області та не має можливості приїхати до м.Лозова. Наявність зареєстрованого у будинку відповідача обмежує її право у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням майном. В зв`язку з викладеним, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27.10.2021 року, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем мешкання та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надав, також не подав відзив на позовну заяву та позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи тому у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири № 5516 від 04.12.2007 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17409134 від 17.01.2008 року (а.с. 7, 8) У квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , даний факт підтверджується Витягом відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади від 13.08.2021 року №1637(а.с.6). Факт не проживання відповідача [PERSON] у квартирі підтверджується актами не проживання особи за місцем реєстрації від 02.03.2020 року, 17.10.2020 року та 13.08.2021 року складеними у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. В актах зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з грудня 2013 року фактично не проживає [PERSON] (а.с. 9-11). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.76, ч.1ст.81, ст.90 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз`яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 р. по справі № 815/2309/17 висловив правову позицію: «Таким чином, Суд робить висновок, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382 -VI є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.» Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі, але за місцем реєстрації не проживає з 2013 року, що підтверджується актами не проживання свідків. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідач за комунальні послуги не сплачує, в квартирі не проживає понад 1 рік, суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved