Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду звищезгаданим позовом, де вказує, що відповідач по справі є батьком [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбних відносин з відповідачем, сторони мешкають окремо та їх донька залишилась проживати з позивачкою. Відповідач з донькою не спілкується, вихованням та утриманням доньки не займається, дитина знаходиться на утриманні позивачки, не підтримує з дитиною ніяких стосунків, не приділяє їй уваги, не цікавиться її вихованням та життям. Вказані обставини свідчать про те, що відповідач ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов'язків. Позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні представник позивача наполіг на заявлених позовних вимогах за вищевказаними підставами. Відповідач та його представник позов не визнали. Посилаються на тяжке матеріальне становище відповідача, у зв'язку з чим і виникла заборгованість. Коштів на утримання дитини відповідач не має, тимчасово не працює. Також посилаються на проживання дитини закордоном, у зв'язку з чим відповідач не може приймати участь у її вихованні. У задоволенні позову просять відмовити. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. 07 вересня 2007 року, позивач та відповідач зареєстрували шлюб. [INFO] року у шлюбі сторін народилася донька [PERSON]. 23 березня 2011 року Шевченківським районним судом міста Запоріжжя ухвалене рішення про стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки, в розмірі 1500,00грн. щомісячно. 03 жовтня 2011 року Шевченківським районним судом міста Запоріжжя ухвалене рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. З часу розірвання шлюбу дитина проживає та знаходиться на утриманні матері. 11 серпня 2014 року відповідачем надана згода на виїзд його доньки на постійне місце проживання до держави Сполучені Штати Америки, у супроводі матері, тобто позивача. На зазначеному документі підпис відповідача завірений нотаріусом. 08 грудня 2016 року відповідачем складена інша заява, якою він заперечує проти виїзду його дитини за межі України. На зазначеному документі підпис відповідача також завірений нотаріусом. В той же час, дана заява не скасовує раніше надану згоду на виїзд доньки на постійне місце проживання. Окрім того, як пояснив сам відповідач та його представник, до компетентних органів, вказана заява відповідачем не направлялася, оскільки це могло зашкодити інтересам доньки. 31 січня 2018 року Шевченківським відділом ДВС м. Запоріжжя надана довідка про заборгованість відповідача зі сплати аліментів у розмірі 104 850,00грн.. 20 лютого 2018 року у відношенні відповідача Шевченківським відділом ДВС м. Запоріжжя застосовані обмеження у праві полювання, користування зброєю, виїзду за межі України, керування транспортними засобами, до погашення заборгованості зі сплати аліментів. 17 травня 2018 року органом опіки та піклування Запорізької міської ради по Шевченківському району наданий висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. В ході судового розгляду даної справи відповідач та його представник висловили свою незгоду з висновком та його законністю, проте у встановленому законом порядку його не оскаржили. В той же час, суд зазначає, що вказаний висновок не має визначального значення при вирішення даного спору, а є одним із доказів, який оцінюється судом, у сукупності з іншими доказами. Згідно відомостей наданих Прикордонною службою України, дитина вперше виїхала з межі України 03 червня 2015 року та перебувала в Україні, у період з 18 грудня 2015 року по 04 січня 2016 року, у період з 09 червня 2016 року по 19 серпня 2016 року та у період з 17 червня по 18 серпня 2017 року. Перетин кордону відбувався за згоди батька дитини. Відповідач, будучи особисто присутнім в одному із судових засідань, пояснив, що востаннє, один раз, спілкувався з дитиною влітку 2016 року. Він дійсно добровільно та свідомо надав згоду на виїзд дитини на постійне місце проживання до держави Сполучені Штати Америки. Як тоді, так і зараз відповідач не заперечує проти постійного проживання доньки в іншій державі, оскільки на його переконання, це матиме позитивний вплив на виховання, розвиток та освіту дитини. З цих міркувань, відповідач не подав до компетентних органів підготовлену ним заяву про заборону виїзду його доньці за межі України. В той же час, відповідач пояснив, що, будучи обізнаним про поодинокі повернення дитини на Україну, він жодним чином не намагався встановити контакт з нею ані безпосередньо, ані через позивача, ані за допомогою звичайної та/або електронної пошти, чи з використанням будь-яких інших загальнодоступних та безкоштовних телекомунікаційних послуг в мережі Інтернет. На інших осіб задля допомоги у встановленні контакту з дитиною, він не вказав суду. Більш того, відповідач у судовому засіданні не зазначив про власну обізнаність з умовами проживання, виховання та навчання дитини, з її соціальним становищем та духовним розвитком, станом здоров'я, позашкільним життям, здобутками та нагородами. Будь-якої участі у вихованні дитини, з часу її виїзду на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки в 2015 році, відповідач не приймає, своє байдуже ставлення до дитини пояснює віддаленістю її місця проживання, вважає, що якби дитина проживала в Україні, відповідач приділяв би більше уваги її розвитку та вихованню. Враховуючи пояснення надані особисто відповідачем, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів , суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При цьому, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. В той же час, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо. За вище наведеного, суд доходить висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини: - він не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини та її навчання, - відповідач жодним чином не займається підготовкою дитини до самостійного життя, - він не забезпечує дитину необхідним харчування, медичним доглядом та лікуванням, - відповідач не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; - він не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, - відповідач не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, - відповідач не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, її захоплень. Відповідач є повнолітньою та дієздатною особою, він добровільно та свідомо надав згоду на виїзд дитини на постійне місце проживання до іншої держави. Вказане підкріплює правильність висновку про те, що бездіяльність відповідача у відношенні дитини є винною поведінкою, та свідомим нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. У суду немає підстав не довіряти дослідженим судом доказам, оскільки вони узгоджуються із висновком наданим органом опіки та піклування від 17 травня 2018 року та поясненнями наданими сторонами справи. Обставини встановлені висновком наданим органом опіки та піклування від 17 травня 2018 року, відповідачем та його представником, належними та допустимими доказами не спростовані і не заперечені. Суду не надані докази того, що відповідач не ухилявся від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини до 03 червня 2015 року. Натомість, встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідач на протязі тривалого часу, відколи дитина вперше виїхала закордон, повністю винно та свідомо ухилився від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідач визнав, що взагалі не спілкується з дитиною і не намагається встановити контакт з нею, як у той час коли вона перебуває закордоном так і коли вона приїздить на Батьківщину. При цьому, суду не надані докази того, що відповідач не ухилявся від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та спілкувався з нею, у період з 18 грудня 2015 року по 04 січня 2016 року, у період з 09 червня 2016 року по 19 серпня 2016 року та у період з 17 червня по 18 серпня 2017 року, коли дитина перебувала в Україні. Отже, судом встановлено, що відповідач по справі протягом тривалого часу не займається вихованням своєї неповнолітньої дитини, ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не проявляє до дитини батьківської уваги та турботи. При цьому суду не було надано доказів, які свідчили б про те, що відповідач був позбавлений можливості виконувати обов'язки по вихованню дитини, навіть за умови проживання дитини в іншій державі, на що відповідач добровільно надав свою згоду, а отже він розумів та усвідомлював ризики пов'язані з виїздом його дитини на постійне проживання до іншої держави. В той же час, суд вважає за необхідне відмітити, що відповідач, будучи позбавленим батьківських прав на підставі даного рішення суду, має право в будь-який час налагодити свої стосунки з дитиною, змінити своє ставлення та поведінку по відношенню до дитини і звернутися до суду з вимогою про поновлення його батьківських прав, в порядку визначеному ст.169 Сімейного кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: approved