Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання договору дарування квартири недійсним. Позов мотивувала тим, що згідно розпорядження відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради від 22.08.2013 року № 1308-р, їй та [PERSON] було передано у приватну власність квартиру [ADDRESS], та 22.08.2013 року видано свідоцтво про право власності на житло. 11.10.2013 року вона безоплатно передала ? частку вказаної квартири відповідачу [PERSON] Однак в подальшому, рішеннями Луцького міськрайонного суду від 08.09.2015 року та апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2015 року, вищевказане розпорядження визнано незаконним, а свідоцтво про право власності недійсним. Таким чином, враховуючи те, що на даний час договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №1672, суперечить нормам чинного законодавства, просила визнати останній недійсним. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав відзив на позовну заяву (а.с.20-21), в якому вимоги позову не визнав. Вказував на те, що позивач не наводить жодної норми права, на підставі якої спірний договір слід визнати недійсним. Крім того, з таким позовом може звертатися лише власник майна, а якщо слідувати логіці позивача, то спірне майно перебуває у власності Луцької міської ради. Крім того, права, на яку покликається позивач, витребувана Верховним суду для перегляду в касаційній інстанції. А тому, просить в задоволенні позову відмовити. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві. Просили суд визнати недійсним договір дарування та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, підтримав поданий ним попередньо відзив. Заслухавши доводи позивача та його представника, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 2 цієї статті кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вищезазначені приписи дають підстави для висновку, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Судом встановлено, що розпорядженням відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради від 22.08.2013 № 1308-р «Про приватизацію державного житлового фонду» передано у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та видано на його підставі свідоцтво про право власності на житло від 22.08.2013 на квартиру [ADDRESS]. 11 жовтня 2013 року було укладено Договір дарування, за яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] 1/2 квартири [ADDRESS]. Договір дарування було укладено в письмовій формі із зазначенням усіх істотних умов договору, та підписано дарувальником та обдаровуваним. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на ? вказаної квартиру на підставі договору дарування 1672 від 11.10.2013, було зареєстроване за [PERSON] За приписами статті 717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Разом з тим, відповідно до статті 202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Згідно\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~у п. 2 зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями\~4,\~10\~та\~203 ЦК\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до\~Конституції України\~та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, актам Президента України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених\~Конституцією України\~та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.ч. 2, 3\~ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Верховний Суд України у своїй Постанові у справi№ 6-3090 цс 15 вказує, що відповідно до частини третьої\~статті 215\~ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Оскільки позивач є стороною договору, то вона має право заперечити його дійсність, і посилання сторони відповідача на те, що оспорювати договір має право лише власник майна, не є обґрунтованими. Підставою недійсності правочину в силу\~ст.215 ЦК України\~,є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5,6\~ст.203 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що рішеннями Луцького міськрайонного суду від 08.09.2015 року та апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2015 року розпорядження відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради від 22.08.2013 року № 1308-р, за яким [PERSON] та [PERSON] було передано у приватну власність квартиру [ADDRESS], визнано незаконним, а свідоцтво про право власності на житло від 22.08.2013 на квартиру [ADDRESS], на підставі якого було укладено спірний договір дарування, визнано недійсним. Вищевказаними рішеннями встановлено, що під час приватизації [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], було порушено житлові права дитини [PERSON], яка на той момент також мала право на її частину. Водночас, зі змісту п. 1.4. договору дарування квартири від 11.10.2013 вбачається, що дарувальник серед іншого стверджує про те, що внаслідок дарування ? частки квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх. У відповідності до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що Договір дарування ? частки квартири [ADDRESS] від 11 жовтня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], суперечить вимогам, які встановлені ст.203 ЦК України, загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені п. 6\~ст. 3 ЦК України, а тому останній необхідно визнати недійсним з моменту його укладення. При цьому, суд звертає увагу, що реституція як спосіб захисту цивільного права (стаття 216 ЦК України) застосовується, якщо законом не встановлені особливі умови її застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Так, відповідно до частини другої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Оскільки право власності на об'єкти нерухомого майна підлягає державній реєстрації, то рішення суду про задоволення позову про визнання договору недійсним є підставою для скасування здійсненої раніше державної реєстрації права власності на це майно за відповідачем у справі та для здійснення такої реєстрації за позивачем (власником майна) (статті\~19,\~26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Покликання сторони відповідача на витребування судом касаційної інстанції для перегляду в касаційній інстанції справи №161/12235/15-ц за позовом [PERSON], який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] до відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності, на як на підставу позову яке покликається позивач, не заслуговує на увагу. Оскільки, відповідно до ст.273 ЦПК України, рішення суду у вказаній справі набрало законної сили після ухвалення рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Згідно зі\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позов підлягає до задоволення, тому судові витрати, понесені позивачем зі сплатою судового збору в сумі 704,80 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved