Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , в якому посилається на ті обставини, що їй належить на праві приватної власності вищевказаний будинок, у якому окрім неї значиться зареєстрованим відповідач по справі, який не проживає у даному будинку з 2012 року. У зв`язку з наведеним просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщення та зняти відповідача з реєстрації за місцем проживання: [ADDRESS] . Ухвалою від 01.04.2019 року відкрито провадження та призначено судове засідання по справі. Позивач подала заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов до суду не подав. Представник третьої особи просив відмовити у задоволені вимог про зняття відповідача з реєстрації та просив розглянути справу без їх участі. 25.07.2019 року винесено ухвалу про заочний розгляд даної справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, про що постановлено ухвалу, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 16.02.1993 року та витягу №33145700 від 10.02.2012 року. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.24 Кодекс про шлюб та сім`ю України (станом на 16.02.1993 року) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. 01.02.2013 року рішенням Суворовського районного суду м.Херсона, яке набрало законної сили 12.02.2013 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки №104 від 22.02.2019 року вбачається, що у вказаному будинку значиться зареєстрованим відповідач по справі, який згідно акту-обстеження, затвердженого Степанівською сільською радою Суворовського району за даною адресою не проживає з 2012 року. Статею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вимоги щодо примусового зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права особи користування житловим приміщенням, а тому дане рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстрації. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування, такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником майна, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належного їй майном на власний розсуд, а реєстрація відповідача обмежує таке право. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 768,40 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial