Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом про поділ земельної ділянки покликаючись на те, що 10 травня 2002 року вона придбала 21/50 частин житлового будинку з примикаючим до нього гаражем, позначеним в плані будівлі літерою «В», що знаходиться на [ADDRESS] Власником решти 29/50 частин житлового будинку є [PERSON] Співвласникам передано у власність для обслуговування даного будинку земельну ділянку площею 0,0834 га. Просить поділити земельну ділянку на [ADDRESS], визначивши ідеальні частки співвласників [PERSON] -21/50, [PERSON] - 29/50 частин, поділити земельну ділянку на [ADDRESS] в натурі між співвласниками. Представник позивача в судовому засіданні не надав пояснень щодо позовних вимог. Просить позов задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечив, зазначив, що земельну ділянку на [ADDRESS] не можливо поділити. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві особистої власності належить 21/50 частина будинку на [ADDRESS], що стверджується реєстраційним посвідченням серії [NUMBER] від 02 серпня 2002 року. /а.с. 5/ Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та додатку до нього, земельна ділянка площею 0,0834 га на [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] /а.с. 6, 7/ Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Статтею 89 ЗК України визначено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Вказане стосується також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Відповідно до висновку №3179 Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 24 лютого 2015 року реальний поділ земельної ділянки площею 0,0834 га на [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] та [PERSON], відповідно до їх часток у будинковолодінні технічно не можливий. Варіанти поділу земельної ділянки площею 0,0834 га на [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] та [PERSON], відповідно до їх часток у будинковолодінні не встановлюються. /а.с. 37, 38/ Як безспірно встановлено в судовому засіданні, на даний час, реальний поділ земельної ділянки площею 0,0834 га на [ADDRESS] не можливий, представник позивача у судовому засіданні не навів мотивів необхідності поділу такої земельної ділянки, не надав доказів та підстав визначення ідеальних часток співвласників саме у розмірі - [PERSON] - 21/50, [PERSON] - 29/50 частин, а тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх обєктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed