Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна. Ухвалою суду від 04.11.2015р. [PERSON] залучено до участі в справі в якості співвідповідача. Збільшивши позовні вимоги [PERSON] просила скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, визнати за нею право власності на ? частку будинковолодіння в с. Березівка вул. Шевченка №42-А Тисменицького району Івано-Франківської області, не чинити перешкод в його користуванні та стягнути грошову компенсацію від ? частки від спільної сумісної власності - іншого рухомого майна, речей побутового вжитку. Заявлений позов обґрунтувала тим, що з вересня 1996 року разом з відповідачем, [PERSON] проживали у фактичних шлюбних відносинах. Шлюб уклали 25.04.1998 р. та 2015 році шлюб розірвали. За час шлюбу, за спільні кошти, ними збудовано будинковолодіння в с. Березівка по вул. Шевченка №42-А Тисменицького району Івано-Франківської області, в якому проживали з 2011 року по серпень 2014 року. Ступінь готовності будинковолодіння складає 100%. По-скільки у серпні 2014 року [PERSON] поміняв замки до всіх дверей, що унеможливило її подальше проживання в спірному будинку, вона була змушена переїхати проживати в м. Тисмениця. Крім того вказала, що нею спільно з відповідачем придбано меблі, електротовари та інші речі побутового вжитку, що залишилися в спірному будинку, а також трактор Dong Feng DF 244 з навісним обладнанням до нього. У звязку з тим, що майно є їх спільною сумісною власністю, у добровільному порядку не поділено між нею та [PERSON], тому вважає, що має право на ? його частку. Вважає, що оскільки будинковолодіння набуте нею в шлюбі, тому реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області 22 жовтня 2015 року помилково видано [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно, адже воно не є його власністю. Вважає, що відповідачі унеможливлюють її право користуватися своєю власністю та проживати в спірному домоволодінню. Представник позивача [PERSON] заявлений позов підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечили. Суду пояснили, що відповідач не є власником трактора марки Dong Feng DF 244 по-скільки його не придбавали, а згідно довідки з УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області [PERSON] не зареєстровано право власності на нього. Вказали, що спірне будинковолодіння є самочинним будівництвом, збудоване сторонами по справі з істотним відхиленням проекту (плану будівництва), з порушенням будівельних норм і правил, не здане в експлуатацію, є незавершеним, тому не може бути обєктом цивільних прав та не підлягає поділу. Зазначили, що позивач не надала суду доказів наявності в нього меблів, інших речей побутового вжитку і матеріальних цінностей та їх вартості, тому дане майно також не може бути предметом. В подальшому відповідач та його представник поміняли свої покази та вказали, що спірне будинковолодіння збудовано в 1991 році його батьком [PERSON] на присадибній земельній ділянці, дане майно є особистою власністю останнього у звязку з чим, реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області, 22.10.2015р. [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Просили в задоволені позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив. В поданих до суду запереченнях та поясненнях вказав, що спірне будинковолодіння збудовано ним в 1991 році на присадибній земельній ділянці, дане майно є особистою власністю, тому реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області 22.10.20015р. останньому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Зазначив, що позивачка не довела, що будинковолодіння в с. Березівка по вул. Шевченка №42-А Тисменицького району Івано-Франківської області збудоване нею в шлюбі з [PERSON], а фактично збудоване в 1991 році, що підтверджується довідками з Березівської сільської ради. Просив в задоволені позову відмовити Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Аналогічна правова позиція вбачається з окремих рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішення № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року та рішення № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року з яких випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відповідно п.4 ч. 1 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України що до цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В силу вимог ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна норма міститься в Сімейному кодексом України (стаття 60) за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року. За ст.70 цього ж Кодексу у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними. Статтею 71 ч.1 СК визначено, що майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст. 71 ч.1 ч.2 СК України). Згідно вимог ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення для справи. Відповідно до правової позиції викладеної в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до вимог СК України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності. Отже, з в рахуванням викладеного вище, майно подружжям набуте за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що предметом спору по даній справі є будинковолодіння в с. Березівка по вул. Шевченка №42-А Тисменицького району Івано-Франківської області; трактор Dong Feng DF 244 з навісним обладнанням до нього та інше майно подружжя- речі побутового вжитку, меблі і матеріальних цінностей. Відповідно до свідоцтва про шлюб (т.1 а.с.9) вбачається, що 25.04.1998 р. між позивачкою та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб. Шлюб припинено 16.03.2015р., тобто після подачі позову до суду даного позову. Згідно будівельного паспорта виданого в 1998 році на імя [PERSON] за реєстраційним номером 31/1, затвердженого Березівською сільською радою, акту виносу та встановлення меж земельної ділянки і розбивки будівель, проекту забудови (т.1 а.с.23-32) останньому надано дозвіл на житлове будівництво в с. Березівка Тисменицькому районі Івано-Франківської області на старому місці, заплановано площа забудови встановить 117,6 кв.м., житлова 71.1 кв.м. Згідно товарних чеків, накладних, рахунків, квитанцій до квитанцій до прибуткового касового ордера (т.1 а.с.15-22,) виданих на імя [PERSON] та [PERSON] вбачається придбання ними протягом 1999-2007 років будівельних матеріалів. Відповідно до технічного паспорта виданого 16.10.2015р. СПД [PERSON] (т.1 а.с.184-189) будинковолодіння в с. Березівка по вул. Шевченка №42-А Тисменицького району Івано-Франківської області складається з житлового будинку загальною площею110,6 кв.м., житловою 40,1 кв.м., гаражу площею 86,8 кв.м. та огорожі. Згідно свідоцтва про право власності на майно та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.182-183), виданих 22.10.2015р. реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області за [PERSON] зареєстровано право власності на будинковолодіння №42-А по вул. Шевченка в с. Березівка Тисменицького району Івано-Франківської області, що складається з житлового будинку загальною площею 110,6 кв.м., житловою 40,1 кв.м., гаражу площею 86,8 кв.м. та огорожі. Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 22.11.1988р. виконавчим комітетом Тисменицької районної ради народних депутатів на імя [PERSON] та технічного паспорта, виданого 13.04.2006р. Івано-Франківським ОБТІ останній, голова колгоспного двору, є власником будинковолодіння в с. Березівка по вул. Надвірнянська (в даний час вул. Шевченка) №42. Згідно даних з погосподарських книг за 1991-2000 роки по Брезівській сільській раді, особовий рахунок №12 за господарством [PERSON], що належить до колгоспного двору, рахується один житловий будинок площею 50 кв.м. Під господарством [PERSON], що належить до робітничого двору, особовий рахунок №13, житлові будинки не рахуються, зроблено відмітку, що члени господарства проживають в господарстві під №12, а дочка відповідача [PERSON] та колишня дружина [PERSON] 11.03.1997р. вибули із господарства. З довідок №7234, №7235 філії ПАТ «Прикарпаттяобленерго» «Лисецький РЕМ» (т.1 а.с.120-121) виданих 27.03.2015р. вбачається, що за адресою с. Березівка вул. Шевченка №42-А зареєстрований особовий рахунок на імя [PERSON] по якому проведено оплата за спожиту електричну енергію за період з 01.01.2014 по 31.03.2015р. За таких обставин, виходячи з того, що право власності презюмується суд приходить до переконання, що будинковолодіннях №42-А по вул. Шевченка в с. Березівка Тисменицького району Івано-Франківської області побудоване [PERSON] та позивачкою протягом 1998-2013 років, підчас їх спільного проживання, тому є їхньою спільною сумісною власності і частки їх ньому є рівними. При цьому суд враховує первісно подані [PERSON] заперечення на позов, доводи викладені ним в апеляційній скарзі на ухвалу суду від 20.11.2014р. про забезпечення позову та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської від 24.12.2014р., в яких останній ствердив, що будівництво спірного будинку проводив за час перебування сторін в шлюбі, будівництво є в завершеному стані, однак не подає декларацію у відповідні органи щоб прийняти будинок в експлуатацію та проведення його реєстрації у звязку з відсутністю коштів, оскільки таке оформлення є платним. Суд критично оцінює та відхиляє твердження відповідача [PERSON] про те, що спірне будівництво є незавершеним та проведене із порушенням ДБНів, оскільки на даний час право власності на нього реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції зареєстровано за [PERSON] на підставі поданих документів та технічного паспорта. Також, суд критично оцінює твердження відповідачів про те, що спірне будівництво збудовано в 1991 році у звязку з тим, з даних погосподарських книг за 1991-2000 роки в господарстві [PERSON] рахується тільки один житловий будинок в якому останній та члени його сімї проживали. Крім того, суд не бере до уваги довідку Березівської сілької ради від 12.05.2015р. № 108 та рішення ради від 09.10.2015р. щодо часу будівництво спірного будинку та того, що він є самочинним будівництвом у звязку з тим, що не вказано джерела походження вказаної інформації і доказів, а інформація наведена в них є припущеннями. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивачки про визнання за нею права власності на ? частину спірного будинковолодіння, яке є її з відповідачем [PERSON] спільною сумісною власністю, підлягають до задоволення. По-скільки будинковолодіння в с. Березівка вул. Шевченка №42-А Тисменицького району Івано-Франківської області є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], тому видане 22.10.2015 р. реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області [PERSON] свідоцтво про право власності на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами в с. Березівка по вул. Шевченка №42-А Тисменицького району Івано-Франківської області підлягає скасуванню. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). За імперативними приписами ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як вбачається з ст.379 ЦК України, житлом особи є житловий будинок, квартира, інші приміщення, придатні для постійного проживання в них. За ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Зміст права власності охоплює в тому числі й право на проживання у спірному житловому приміщенні, що підлягає захисту за обставин створення перешкод у здійсненні цього права іншими особами, у тому числі співвласниками. По-скільки позивачка серпні 2014 року вибула із спірного будинковолодіння у звязку з тим, що відповідач поміняв замки до всіх дверей будинку та не допускає до житла, що не заперечувалось [PERSON], а батько останнього [PERSON] зареєстрував за собою право власності на спірне будинковолодіння і претендує на нього, зазначене свідчить про позбавлення позивачки відповідачами права власності, тобто володіння, користування та розпорядження спірною частиною будинковолодіння. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивачки до відповідачів про зобовязання не чинити перешкод в користуванні належним її майном підлягають до задоволення. Що стосується інших заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Згідно Договору купівлі-продажу укладеного 02 червня 2011 року, акту прийому-передачі, прайс-листа (т.1 а.с.10-14) вбачається, що ВАТ НПП «Спецавтоматика» в особі СПД [PERSON] продали [PERSON] трактор Dong Feng DF 244 з навісним обладнання до нього. Згідно звіту №47/07/15 експерта-оцінювача [PERSON] (т.1 а.с.138-153) складеного 14.07.2015р. ринкова вартість трактора марки Dong Feng DF 244 та навісного обладнання до нього становить 130319,28 грн. По-скільки оцінювачем [PERSON] ринкова вартість трактора марки Dong Feng DF 244 та навісного обладнання визначена у розмірі 130319,28 грн., відповідачі та їх представник не заявляли клопотання щодо доручення проведення оцінки майна іншому оцінювачу чи експертній установі, тому суд вважає звіт №47/07/15 належним та допустимим доказом, який засвідчує вартість спірного майна. Відповідно до фото таблиць, технічних паспортів, гарантійних талонів, накладних і чеків, долучених позивачкою вбачається наявність в кімнатах спірного будинковолодіння спального та кухонного наборів, столів, мякої частина телевізорів, мікрохвильової пічки, підсилювач до телевізора, стабілізатора, праски, електричного чайника, тюлевих занавісок, мийки нержавіючої, умивальника з краном, унітаз з бачком, витяжки, газової плити, душової кабіни, ванни, пральної машинки, насосу водяного, дзеркала, бамбукових шпалер, порохотяга, килим та коврових доріжок та іншого майна. Вартість майна визначена у розмірі 48535 грн. Ухвалою суду від 18.02.2015р. призначено товарознавчу експертизу, проведення якої доручалося експертам НДЕКЦ при УМВС України в Івано-Франківській області. Листом N23/7911 від 16.01.2016р. НДЕКЦ при УМВС України в Івано-Франківській області проінформувало суд про неможливість проведення такої експертизи у звязку з тим, що відповідачами не надано доступу на огляд та оцінку спірного майна. Виходячи з приписів вказаних в ст.ст.57-60 ЦПК України та ст.27 ЦПК України сторони по справі наділені як правами так і обовязками, в тому числі і щодо доведення тих обставин на які вони посилаються. При цьому, за загальним правилом, сторони не повинні зловживати своїми правами. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти вартості рухомого майна, та при цьому не допускав експертів до огляду та оцінювання даного спірного майна, що було встановлено ухвалою Тисменицького районного суду від 18.02.2015 року про проведення товарознавчої експертизи, суд приходить до переконання, що дану вартість слід визначити із наявних в матеріалах справи документів про вартість частини спірного майна та усних і письмових пояснень представника позивача. Доказів протилежного відповідач та його представник суду не надали та не заявляли клопотань про доручення проведення даної експертизи іншим експертам чи іншій експертній установі, що в свою чергу дає можливість суду визначити вартість спірного рухомого майна у розмірі 48535 грн. У звязку з тим, що трактор Dong Feng DF 244 з навісним обладнання до нього, інше рухомого майна та речі побутового вжитку, що є предметом спору придбане [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу та є їхньою сумісною власністю, суд вважає, що позивач має право на ? частку в ньому. Оскільки дане майно знаходиться у відповідача [PERSON], тому з останнього в користь позивачки слід стягнути 89427 грн. 14 коп., що складає ? частину його вартості. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів слід стягнути судовий збір в користь позивачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 11, 27, 60, 61, 317, 319, 368, 372, 379, 391 ЦК України, п.4.ч.1 Прикінцевих положень ЦК України, ст.ст. 60, 70, 71 СК України, п.п.23, 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 та

Outcome: approved