Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору № ML-701\\747\\2007 від 17.08.2007 р. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в серпні 2007 р. позивач звернулась в ЗТА «ОТП Банк» з проханням надати кредит на купівлю житла в сумі 247450 гривень, про що був підписаний кредитний договір 17.08.2007 р. В подальшому Банк звернувся до позивача з вимогою про сплату заборгованості за кредитним договором в розмірі 25033,87 швейцарських франків, які, як зазначає позивач, вона не отримувала та просила відповідача врегулювати відносини між сторонами на зрозумілих умовах. Позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору вона була введена в оману щодо його істотних умов, а сам працівник Банку запропонувати отримати кредит у швейцарських франках, оскільки в даній валюті, порівняно з іншими валютами, він є найдешевшим для обслуговування, і що така валюта є стабільною на європейському ринку, хоча після підписання кредитного договору курс швейцарського франку постійно збільшувався. В подальшому, підписавши кредитний договір, де валютою зобов»язання є швейцарські франки, працівники банку повідомили, що такої великої суми в банку не має, а тому вона може отримані грошові кошти в іншій валюті: доларах США або Євро, однак на заперечення позивача працівники Банку повідомили, що грошові кошти в розмірі 49525,76 доларів США вже перераховані на її рахунок. Оскільки вона вимушена була передати кошти за купівлю квартири, вона підписала заяву про видачу готівки в доларах США і отримала в касі Банку кредит в розмірі 49525,76 доларів США, що було еквівалентно за офіційним курсом НБУ 250105,09 гривень. Зазначена сума була меншою, ніж передбачено умовами договору. Крім того, позивач зазначає, що при підписанні Договору вона не була ознайомлена з тарифами Банку, хоча зміст договору містить положення, що Позичальника ознайомлена з такою інформацією. З огляду на викладені обставини, враховуючи, що позивач не отримувала кредит в швейцарських франках, вона просить визнати укладений між сторонами кредитний договір недійсним. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні оспорюваного кредитного договору в частині не надання інформації позивачу про тарифи Банку, введення її в оману щодо вибору валюти зобов»язання. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надавши письмові заперечення з приводу заявлених вимог, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову, в зв»язку з його необґрунтованістю, а також застосувати положення ст.267 ЦК України в зв»язку з пропуском позивачем строків звернення до суду з даними вимогами. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх наявними у справі письмовими доказами, вислухавши сторони, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-701\\747\\2007 від 17.08.2007 р., відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 60272,85 швейцарських франків на купівлю нерухомого майна та сплату комісії Банку на строк до 17.08.2037 р. зі сплатою 4,49% річних. В подальшому між сторонами були підписані Додатковий договір ML-701\\747\\2007 CHF від 17.08.2007 р., Додатковий договір № 1 від 11.02.2009 р., Додатковий договір № 2 від 16.07.2009 р., Додатковий договір № 1 від 14.08.2009 р., Додатковий договір № 3 від 17.02.2010 р., Додатковий договір № 4 від 31.08.2010 р., Додатковий договір № 5 від 17.08.2012 р., Додатковий договір № 6 від 18.04.2014 р., Додатковий договір № 7 від 17.07.2014 р., Додатковий договір № 7 від 20.11.2014 р., якими вносились зміни до умов Кредитного договору, у т.ч. щодо порядку погашення кредиту, розміру відсоткової ставки. Як встановлено судом позивач зверталась до Банку з заявою про реструктуризацію кредитної заборгованості від 13.01.2010 р., 06.02.2010 р., 25.06.2014 р., відповідно до яких просила встановити їй місячні платежі, визначаючи їх в швейцарських франках. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У своєму позові позивач посилається на те, що при укладенні оспорюваного правочину вона була введена працівниками Банку в оману щодо вибору валюти зобов»язання, порядку його видачі. Відповідно до роз»ясень, викладених в постанові Пленуму Верховного суду України № 9 «Про судову практину розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З боку позивача в порушення вимог ст.81 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження існування самого факту обману при укладенні Кредитного договору. Підписуючи оспорюваний договір позивач була обізнана з умовами Договору щодо валюти зобов»язання та погодилась з ними, хоча мала можливістю укласти договір, визначивши зобов»язання в іншій валюті. Крім того, не є підтвердженим факт введення позивача в оману щодо порядку видачу кредиту в іншій валюті, ніж валюта зобов»язання, оскільки порядок видачі кредиту передбачений п.1.7 Кредитного договору, відповідно до якого видача кредиту здійснюється за Кредитною заявкою Позичальника у безготівковому порядку на поточний рахунок. Для подальшого отримання кредиту готівкою, а також у випадку перерахування кредиту на поточний рахунок Продавця Позичальнику необхідно конвертувати отриману суму кредиту в іншу валюту 1-групи класифікатора (долар США чи євро) чи продати Кредит, отриманий в іноземній валюті за національну валюту (українська гривня) на міжбанківському валютному ринку України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається при зверненні до суду, які б свідчили про недійсність оспорюваного правочину, Враховуючи викладене, оцінюючи в сі досліджені судом докази в їх сукупності з огляду на їх належність, допустимість і достатність, грнутуючись на положеннях чинного законодавства, яке регулює даний вид правовідносин, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed