Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. 03.08.2010 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ЕГ № 029553. Від шлюбу з відповідачем 04 січня 2001 рокународилася дитина донька [PERSON], яка після розірвання шлюбу проживає з матірю. Вона матеріально утримує та піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Ніяких звязків з дитиною та позивачем не підтримує. Позивач із дочкою має намір тимчасово виїхати за кордон для відпочинку та оздоровлення у Республіку Татарстан Російської Федерації, а саме у місто Казань. Такий відпочинок, за словами позивача, сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному, інтелектуальному розвитку як особистості та сприятиме фізичному оздоровленню дитини. Однак, всі спроби позивача відшукати відповідача для надання ним дозволу на виїзд дитини за кордон залишились безуспішними. У звязку з чим, позивач просила надати дозвіл їй на багаторазовий тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі України до досягнення нею 16-річного віку у супроводі матері без згоди та супроводу батька. За час судового розгляду справи позивач уточнила вимоги позову. Просила надати дозвіл на багаторазовий тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] строком на 1 (один) рік. В судове засідання представник позивача [PERSON] подав заяву, в якій позов підтримав з викладених у позовній заяві підстав. Просив позовні вимоги задовольнити та розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про місце та час розгляду справи, зокрема через розміщення оголошення в пресі. Представник служби у справах дітей Луцької міської ради\~в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження 1-ЕГ № 088713 від 08 січня 2002 року (а.с. 7). Згідно із копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕТ № 029553 від 03 серпня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано. З матеріалів позовної заяви вбачається, що сторони після розірвання шлюбу проживають окремо. Рішенням Служби у справах дітей Луцької міської ради № 42 від 29 вересня 2014 року останній визначено постійне місце проживання разом з матірю. В даний час дитина проживає з [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Позивач вважає, що тимчасові виїзди дитини за кордон зумовлені потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується\~Конституцією України\~(ст. 33). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі -Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (Закон №\~3857-ХІІ). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону\~та інших законів України (ст. 3 Закону №\~3857-ХІІ). Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України»\~оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону\~право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За приписами Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп.2 абз. 9). Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сімї (ст. 10 п. 1). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3 ст. 313 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає, у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору, вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 3 ст.\~4\~, ч.ч. 7, 8\~ст.7\~ СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач дійсно тривалий час не спілкується з позивачем на неповнолітньою донькою, участі у вихованні дитини не бере, матеріально не допомагає. Окрім того, позивачу невідомо де на даний час проживає відповідач. У звязку з цим, отримати дозвіл відповідача на оформлення проїзних документів та тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини є неможливим. Обставини, що склалися, обмежують право неповнолітньої [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України зумовлені потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Звідси, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved