Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд розірвати шлюб, укладений з відповідачем, та, водночас, поділити спільне майно подружжя - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], визнавши за позивачем право власності на 2/3 частки, а за відповідачем право власності на 1/3 частку вказаної квартири. Крім того, просить стягнути з відповідача на свою користь понесені нею судові витрати. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що, з 16.10.1999р. вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Через непорозуміння та різні погляди на життя вони з відповідачем втратили почуття любові один до одного, припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть. Подальше збереження родини, з урахуванням їх з відповідачем відносин, вважає неможливим, через що просить суд шлюб розірвати та присвоїти їй дошлюбне прізвище «[PERSON]». Крім того, враховуючи інтереси їх з відповідачем неповнолітньої доньки, яка проживає разом із нею, просить суд поділити спільне майно подружжя, відступивши від засади рівності часток подружжя відповідно до ч.3 ст.70 СК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов свого довірителя у повному обсязі та просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, за згодою представника позивача, відповідно до ст.224 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В ході судового розгляду, з урахуванням наданих суду доказів, було встановлено, що згідно свідоцтва про одруження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська, 16.10.1999 року між відповідачем [PERSON] та позивачкою, дошлюбне прізвище якої є «[PERSON]», зареєстровано шлюб, актовий запис № 645. Згідно свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська, сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Як зазначає позивач у позові, з квітня 2012 року сторони припинили шлюбні стосунки, так як втратили почуття любові один до одного, і, за час спільного життя переконалися, що вони не мають спільних інтересів, тому кожен живе своїм окремим життям і подальше збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається з матеріалів справи, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, а саме позивачки [PERSON], що, в свою чергу свідчить про наявність підстав для задоволення позову в частині розірвання шлюбу сторін та відновлення дошлюбного прізвища позивачки. Щодо позовних вимог позивача в частині поділу спільного майна подружжя - суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Як вбачається з матеріалів справи, договір про поділ спільного майна подружжя сторони не укладали; згоди щодо поділу майна на час розгляду справи - не досягли. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначає позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, спільним майном подружжя є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], яку позивач просить розділити відповідно до ч.3 ст. 70 СК України, а саме збільшити частку позивача з урахуванням того, що з позивачем проживає неповнолітня донька, і, розмір аліментів, які одержує позивач, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши докази, надані позивачем на підтвердження тих обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх позовних вимог, суд встановив що, дійсно, у період зареєстрованого шлюбу сторонами було набуте спірне майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується наданою на запит суду Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Разом з цим, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив що, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу який би підтверджував наявність обставин, передбачених ч.3 ст.70 СК України, а саме того, що неповнолітня донька сторін на час розгляду справи проживає та знаходиться на утриманні позивача, і, розмір аліментів, які отримує позивач, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. При цьому, згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Договору, щодо здійснення дружиною, або чоловіком права особистої приватної власності, жодна зі сторін суду не надала. Таким чином, встановивши в ході розгляду справи відсутність підстав для застосування судом ч.3 ст.70 СК України при поділу спільного майна подружжя, суд,

Outcome: partial