Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому зазначила що 06.12.1991 року вона уклала шлюб з [PERSON] . Після чого, 23.07.1996 року вони придбали житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованому на Запорізькій Товарній біржі «Торг-Інвест». 29.11.1996 року вказаний договір був зареєстрований в ОП «ЗМБТІ» за інвентарним № 27986, на підставі чого [PERSON] був виданий технічний паспорт на житловий будинок. Право власності на зазначений будинок зареєстровано на ім`я [PERSON] .. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Заповіту на випадок своєї смерті він не залишив. Вказує, що вона є єдиною спадкоємицею за законом. Після чого у встановлений законом 6-тимісячний строк звернулася до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку не посвідчений нотаріально, а зареєстрований на Запорізькій Товарній біржі «Торг-Інвест», їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки в порушення вимог цивільного законодавства вказаний правочин не був нотаріально посвідчений, хоча сторони виконали його повністю та його укладено у повній відповідності Закону України «Про товарну біржу», їй необхідно звернутися до суду для визнання вказаного договору дійсним. Відсутність можливості оформити належним чином право власності на житловий будинок унеможливлює її реалізацію права на володіння своїм майном. На підставі чого просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого 23.07.1996 р. Запорізькою товарною біржею «Торг-Інвест» та визнати за нею право власності на 1/2 частину, як дружини та на 1/2 частину вказаного житлового будинку, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.02.2021 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, наданий відповідачам строк для подання відзиву, а третім особам - для подання пояснення щодо позову. Також задоволено клопотання позивача та витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чепкової О.В. копію спадкової справи до майна померлого [PERSON] , дата смерті [INFO] .. На виконання ухвали від 26.02.2021 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чепкова О.В. надала копію спадкової справи №66/2020 після померлого [PERSON] .. Ухвалою від 02.07.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] , [INFO] .. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, жодних заяв до суду не було надіслано. Представник відповідача Територіальної громади в особі Запорізької міської ради в підготовче судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, надано заяву про розгляд підготовчого судового засідання без участі представника Запорізької міської ради та призначити справу до судового розгляду. Треті особи в підготовче судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, жодних заяв до суду не було надіслано. Позивач та її представник [PERSON] в підготовчому судовому засіданні не заперечували проти проведення підготовчого засідання без участі відповідачів та третіх осіб, просили призначити справу до судового розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 18.11.2021 року. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не з`явився без повідомлення причин неявки. Представник відповідача Територіальної громади в особі Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином. Треті особи в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, жодних заяв до суду не було надіслано. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні просили розглянути справу без участі відповідачів та третіх осіб, проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутність відповідачки, суд виходить з такого. Частина 1 ст. 223 ЦПК України визначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а частиною четвертою цієї статті передбачається право суду на постановлення заочного рішення (на підставі наявних у справі даних та доказів) у разі повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином. В зв`язку з повторною неявкою відповідача, що повідомлений належним чином про час і місце слухання справи, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних і доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений, суд постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Всебічно вивчивши обставини справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і перевірено доказами, що 06.12.1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після чого останній присвоєно прізвище [PERSON] , на підтвердження чого надано копія свідоцтва про укладання шлюбу від 06.12.1991 року серії [NUMBER] . 23.07.1996 року на Запорізькій товарній баржі «Торг-Інвест» укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Сторони договору купівлі-продажу домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується відповідним письмовим договором, і відбулося повне виконання договору. Зазначений договір 29.11.1996 року був зареєстрований в ОП «ЗМБТІ» за інвентарним № 27986 на ім`я [PERSON] та видано технічний паспорт. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.02.2020 серії [NUMBER] . [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] 10.08.2020 зареєстровано спадкову справу № 66/2020 (спадковий реєстр № 61241398). Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини чи про відмову у її прийнятті після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не звертались і свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно не видавались. Згідно з постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чепкової О.В. від 18.09.2020 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку не посвідчений нотаріально, а зареєстрований на Запорізькій Товарній біржі «Торг-Інвест». Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Спірна угода укладена в 1996 році. Отже, на правовідносини щодо її укладення поширюється чинний на той час Цивільний кодекс Української РСР 1963 року. У відповідності до ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до частини 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»). Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Судом встановлено, що під час вчинення спірного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі - продажу житлового будинку, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році. Отже, сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме одна сторона передала іншій житловий будинок. Так, докази щодо виконання умов договору купівлі-продажу не спростовані та свідчать про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем нерухомого майна. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може отримати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Враховуючи, що [PERSON] помер, а позивач є його спадкоємцем, суд вважає, що [PERSON] є належним позивачем у справі та має право звертатися до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу, стороною якого вона не була. Таким чином, договір купівлі-продажу житлового будинку укладений 23.07.1996 на Запорізькій товарній баржі «Торг-Інвест» підлягає визнанню дійсним. З приводу вимог позивача, щодо визнання за позивачем право власності на 1/2 частку вищевказаного житлового будинку, як співвласника у спільній сумісній власності подружжя та на 1/2 частку в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При цьому, статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який діяв на час вчинення правочину) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України та статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є, їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. А тому позивач має право на частину спірного житлового будинку, що згідно вимог статей 22, 28 і 29 КпШС України, щодо презумпції рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, складає 1/2 частину, оскільки житловий будинок був придбана в період зареєстрованого шлюбу. Протилежне не спростовано відповідачами по справі та не доведено, що спірний будинок не входить до майна, що є у спільній сумісній власності подружжя. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачу по справі [PERSON] належить право власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , як співвласника у спільній сумісній власності подружжя та право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] . Враховуючи всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд вважає позовні вимоги [PERSON] доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved