Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя не склалось через несумісність характерів, втрати почуття любові і поваги один до одного. З лютого 2019 року сторони проживають окремо, шлюбні стосунки припинені, спільне господарство не ведеться. Дитина постійно проживає з позивачем, відповідач проживає окремо. Просить шлюб з відповідачем розірвати та визначити місце проживання сина [PERSON] , 2016 року народження разом з нею. Ухвалою суду від 04 вересня 2019 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, нею подана заява про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причина неявки суду невідома. Представник третьої особи відділу опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у місті Полтаві ради в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, при розгляді справи покладаються на розсуд суду. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 квітня 2016 року. ( а.с. 5). Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем ( а.с. 6, 50). Згідно з ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушення жінки чи чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У ході підготовчого судового засідання позивач пояснила, що примирення еможливе, відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою. З лютого 2019 року сторони не підтримують сімейні та подружні стосунки, спільне господарство не ведеться, проживають окремо, примирення не можливе, таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78). У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків,особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення , можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною ( як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважив, що між інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини,які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків ( Хунт проти України № 31111/04, параграф 54, ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року). Відповідно до Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, у якому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Як встановлено судом , малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю за адресою її реєстрації : [ADDRESS] . Місцем реєстрації малолітньої дитини, згідно довідки № 2955 виданої Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційної організації № 2» Полтавської міської ради є [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 01.10.2019 року за адресою [ADDRESS] проведено обстеження умов проживання дитини [PERSON] . Встановлено, що умови проживання задовільні, у кімнаті є диван, комп`ютерний стіл, шафа для одягу. Продукти харчування в наявності. Для дитини є місце для відпочинку, навчання, є одяг, взуття відповідно до сезону. ( а.с. 60) Згідно висновку оцінки потреб сім`ї від 01.10.2019 року для дитини створені всі умови для проживання та розвитку ( а.с.65-66). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 09.10.2019 року до квартири [ADDRESS] потрапити не вдалось, двері ніхто не відчинив. Рішенням виконавчого комітету Київської районної у місті Полтаві ради № 260 від 08 жовтня 2019 року затверджено висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Підстав, які передбачені ч.6 ст. 19 СК України щодо неприйняття зазначених висновків до уваги суду у судовому засіданні не встановлено. Відповідно до ст. 141 СК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1536 грн. 80 коп.

Outcome: approved