Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивач звернулась з позовом, який мотивує тим, що є власником житлового будинку по [ADDRESS], в якому проживає відповідач (її зять), але зареєстрований за іншою адресою. Позивач зазначає, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні належним їй нерухомим майном - житловим будинком, яке гарантоване ЦК, ЖК і Конституцією України, а саме: у зв'язку з неправомірною поведінкою відповідача проживання з ним є неможливим, вона зверталась із заявами до правоохоронних органів, внаслідок чого вироком суду відповідач засуджений за ч.1 ст.125 КК України та притягався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, сільським головою з відповідачем проведено профілактичну бесіду, однак заходи впливу не дали будь-яких результатів. Зазначає також, що відповідач не є членом її сім'ї, оскільки вони не пов'язані спільним побутом і не мають взаємних прав і обов'язків, договору про користування житлом не укладали, плату за користування житловим приміщенням відповідач не вносить, зареєстрований за іншою адресою. Посилаючись на норми ст. ст. 64, 116, 150, 156 ЖК, ст.ст.383, 386, 391 ЦК, позивач вважає, що має право вимагати усунення їй перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом виселення відповідача та просить зобов'язати відповідача звільнити житло від його особистих речей. У судовому засіданні позивач позов підтримала, дала пояснення аналогічні наведеним. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, пояснив, що з позивачкою не вони не пов'язані спільним побутом і не мають прав і обов'язків членів сімї, відносини з позивачкою є конфліктними тривалий час, вона постійно його провокує на сварки, він погоджується виселитись добровільно, однак не має куди вселитись, тому йому необхідний час для того, щоб винайняти інше житло, оскільки з ним проживатиме дружина та діти, просив у позові відмовити. Також просив надати йому строк для виселення та можливого врегулювання спору, однак у подальшому у судове засідання не з'явився, будучи належно повідомленим. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Встановлено і не оспорюється сторонами, що позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] /а.с.11,12/; у вказаному будинку проживає і зареєстрована дочка позивачки з дитиною. Відповідач, який є чоловіком дочки позивачки в даному будинку проживає фактично, однак не зареєстрований /а.с.17-19,21/. Між сторонами склались конфліктні стосунки. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено в судовому засіданні, позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, що і позивач, і відповідач підтвердили, тому відповідач не є членом сім'ї власника житла, угоду про користування житлом не укладали, відповідач зареєстрований за іншою адресою. Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на ст.116 ЖК України, згідно з якою, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення за цією нормою - крайня міра. Вона застосовується тільки до винних осіб, які систематично порушують або руйнують жиле приміщення. Під систематичністю розуміють скоєння двох або більше правопорушень. При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередженні або громадського впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Позивач надала як докази вирок Старовижівського районного суду від 12.12.2014 р., яким засуджено відповідача за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а саме: за умисне легке тілесне ушкодження потерпілій [PERSON] (а.с.8) і постанову судді Старовижівського районного суду від 01.04.2011 р., згідно з якою відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім'ї відносно тещі [PERSON]; довідку сільської ради, з якої вбачається, що позивач зверталась з усною заявою в сільську раду з приводу поведінки зятя, за результатами звернення проведено профілактичну бесіду з останнім (а.с.13). Позивач зазначає, що поведінка відповідача перешкоджає їй як власнику користуватись своїм житлом відповідно до ст.391 ЦК, згідно з якою вона як власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні нею права користування та розпоряджанням своїм майном. Враховуючи наявність вироку суду, яким відповідача засуджено за вчинення злочину щодо позивачки, постанову про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, суд приходить до висновку, що поведінка позивача є обставиною, за якої є неможливим проживання з відповідачем, а отже і користування позивачкою своєю власністю. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи обставини справи та ті докази які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позивачем доведені ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Відповідач, частково заперечуючи проти позовних вимог, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень та не спростував доводів позову. Крім того, виходячи з його пояснень, він готовий виселитись із будинку позивачки і просив для цього надати йому час. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов в частині усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення слід задовольнити. Відповідно до ч.4 ст.78 Закону України «Про виконавче провадження» виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Тому позовні вимоги про зобов'язання відповідача звільнити помешкання від його особистих речей не підлягають задоволенню, оскільки таке питання стосується виконання рішення суду. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати в справі на користь держави.

Outcome: partial