Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача та в останній редакції позовних вимог просила суд скасувати Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.02.2006 року серії АБ №973567, що винесено Другою Київською виконавчою службою у Київському районі м. Одеси при примусовому виконанні виконавчого листа №2-1941, та звільнити з-під арешту 1/12- частину житлового будинку який розташовано у місті Одесі по вулиці Довга 58, що обтяжено на підставі зазначеної постанови. В обґрунтування заявлених вимог позивач наголошувала на тому, що вона є належним власником спірного нерухомого майна та таке право власності зареєстровано у встановленому Законом порядку. Та за обставин, що склались на приналежну їй частку нерухомого майна державною виконавчою службою було накладено арешт, з якого випливає неможливість реалізації позивачем її права власності у повному обсязі, а з такого, вказуючи на положення діючого законодавства просила суд усунути зазначені перешкоди шляхом скасування відповідної постанови Другої державної виконавчої служби у Київському районі м. Одеси. В судове засідання сторони не зявились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, заяви про відкладення справи або про розгляд за відсутності представника відповідача не надав. З викладеного, відповідно до ч.4 ст. 169, ст. ст. 224, 225 ЦПК України, суд, за згодою представника позивача, ухвалив постановити у справі заочне рішення. Як вбачається з долучених до матеріалів справи документів, [PERSON], є власницею 2/3 частин житлового будинку (1/3 частина згідно договору дарування від 09 серпня 2012 року та 1/3 частин затвердженої Київським районним судом м. Одеси мирової угоди від 18 червня 2007 року по справі № 2-1790/07), які розташовано у місті Одесі по вулиці Довга 58. Так, у ході розгляду справи № 2-1790/07, 18 червня 2007 року, було укладено мирову угоду, згідно якої позивач отримала у власність 1/12 частину вищезазначеної житлової будівлі від [PERSON], 1/12 частину від [PERSON], 1/12 частину від [PERSON] та 1/12 частину від [PERSON], що в цілому складає 1/3 частину вказаного житлового будинку. Вказану ухвалу суду про затвердження мирової угоди та мирову угоду було зареєстровано у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», про що було видано витяг №171155535 від 19.12.2007 року. Однак, як вказує позивач, 1/12 частина житлового будинку, яка була у власності [PERSON] на теперішній час обтяжена арештом, на підставі Постанови Другої державної виконавчої служби у Київському районі м. Одеси про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія AB № 973567 від 21 лютого 2006 року (про арешт майна боржника [PERSON]А.). Відомості про обтяження були внесені Третьою одеською державною нотаріальною конторою 02 березня 2006 року за № 2932214. Відповідно до листа №05-42/65470 від 29.12.2012 року, врегулювати спір у позасудовому порядку сторонам не вдалося. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно положень ч.4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказаному загальному положенню кореспондують спеціальні положення ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». Так, відповідно до зазначених положень, особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття арешту з цього майна. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Так, на підставі наведених фактичних обставин та виходячи з зазначених правових положень суд доходить висновку про те, що на теперішній час власником обтяженої 1/12 частини спірного житлового будинку є позивач: таке право власності має державну реєстрацію та ніким не оскаржене, а тому підлягає захисту, відповідно до Закону. При цьому відповідно до положень ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», 1950 року, учасником якої є Україна 1950 року: кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі), а тому суд доходить висновку про необхідність задоволення заявленого позову у повному обсязі. Виходячи з викладеного та

Outcome: approved