Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 15 липня 1998 року на Маріупольській універсальній товарній біржі було укладено біржовий контракт, за яким вона придбали за 5600 грн. у відповідача 51/100 частки буд. [ADDRESS] , право власності якої на вказану нерухомість зареєстровано в Маріупольському БТІ. Додавала, що після укладення вказаного договору вона передала продавцю обумовлену угодою суму грошей, а відповідач передав їй вказане житлове приміщення із технічною документацією та ключами від нього. В момент укладення вказаної угоди нотаріального посвідчення біржового контракту не вимагалось. При цьому вказувала, що незважаючи на відсутність нотаріального посвідчення біржового контракту сторони домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, фактично виконавши їх. На підставі переліченого просила суд визнати біржовий контракт від 15 липня 1998 року про придбання 51/100 частки буд. [ADDRESS] дійсним, визнавши за нею право власності на таке нерухоме майно. Позивачка у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, надавши суду заяву з проханням вирішити справу за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач до судового засідання не з`явився за невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. За ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку про можливість часткового задоволення поданого позову, виходячи з наступного вмотивування. Згідно із реєстраційним посвідченням БТІ м. Маріуполя № 21551 від 25 серпня 1998 року вбачається, що 51/100 частка будинку [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві власності на підставі біржового контракту № 22031 від 15 липня 1998 року. Відповідно до біржового контракту № 22031 від 15 липня 1998 року вбачається, що на Маріупольській універсальній товарній біржі був укладений договір купівлі-продажу 51/100 частки будинку [ADDRESS] (житлова площа 19,8 кв. м.), яка складалась з кімнат 1-4, 1-7, коридору 1-2 та комори 1-8 житлового будинку літ. А-1, а також з тамбуру літ. а, погребу літ. а/п, 1/2 частки сараю літ. Б, сараю літ. Г, 1/2 частки вбиральні літ. В, 1/2 частки огорожі, замощення та вигрібної ями, відповідно до якого [PERSON] придбала у [PERSON] вказану частку будинку за 5600 грн. Суд зазначає, що за ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому правовідносини, що склалися між сторонами мали місце до набрання чинності 1 січня 2004 року ЦК України (в редакції 2003 року), тому за п. 4 «Прикінцевих положень» ЦК України (в редакції 2003 року), підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції 1963 року. Так за ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. При цьому в ст. 8 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, було зазначено, що цим законом встановлюються основні положення про власність в Україні, а відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються Цивільним кодексом України та іншими законодавчими актами. На підставі переліченого вбачається, що положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не змінювали положень діючого на момент укладення спірного біржового контракту цивільного законодавства України про обов`язковість нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу житлового нерухомого майна, учасниками якого були громадяни. Таким чином суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу 51/100 частки буд. [ADDRESS] від 15 липня 1998 року, сторонами за яким були громадяни, укладений у порушення вимог ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), якою передбачалось обов`язкове нотаріальне посвідчення угод такого виду. За ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Натомість судом розглядом справи було встановлено, що право власності [PERSON] на 51/100 частку буд. [ADDRESS] не оспорюється та нею не було втрачено документ, який засвідчує її право власності на таке майно, через що підстав для застосування положень ст. 392 ЦК України немає. В свою чергу, враховуючи обставини справи, які були досліджені у судовому засіданні, суд вважає встановленим, що між сторонами по справі фактично відбувся договір купівлі-продажу 51/100 частки буд. [ADDRESS] за біржовим контрактом № 22031 від 15 липня 1998 року, оскільки сторони угоди повністю виконали умови вказаного договору. На підставі п. 5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Таким чином, зважаючи на викладені положення та встановлені обставини справи, суд вважає можливим задовольнити заявлений позов [PERSON] частково шляхом визнання дійсним договору купівлі-продажу 51/100 частки буд. [ADDRESS] , який був зареєстрований Маріупольською універсальною товарною біржею 15 липня 1998 року, та фактично відбувся між [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з іншого боку. При цьому суд зауважує, що додатково визнавати право власності на 51/100 частки буд. [ADDRESS] за [PERSON] за таким договором від 15 липня 1998 року немає необхідності, оскільки саме за рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним набувається право власності на таку нерухомість позивачкою. В той же час суд зазначає, що відповідно до технічного паспорту від 10 червня 2020 року, виготовленого на буд. [ADDRESS] вбачається, що в ході проведеної у 2020 році інвентаризації вказаного будинку встановлено, що він складається: з житлового будинку А-1 у складі кухні 1-3, житлових кімнат 1-4, 1-5, 1-6, 1-7 та коридору 1-8; з нежитлової прибудови А-1-1, у складі якої коридор 1-1, гардеробна 1-2 та санвузол 1-9; а також з погребу А/п, ганків а, а1, літньої кухні Б-1, вбиральні В-1, сараю Г-1, гаражу Д-1, вимощення І, огорож 1 та 2 (житлова площа 46 кв. м., загальна площа 80,1 кв. м.). З наданого технічного паспорту, виготовленого на замовлення [PERSON] 10 червня 2020 року, виходячи з викладеного вбачається, що у 51/100 частині буд. [ADDRESS] , яка була придбана позивачкою 15 липня 1998 року, було проведено зміну складу приміщень у житловому будинку А-1 та змінено склад господарських споруд, приналежних до такого будинку, оскільки на підставі біржового контракту від 15 липня 1998 року № 22031 [PERSON] придбала нерухомість, яка складалась, зокрема, з кімнат 1-2 та 1-8 в житловому будинку А-1, які наразі об`єднанні у одну кімнату 1-8, а також до складу 51/100 будинку [ADDRESS] 15 липня 1998 року входив тамбур літ. а, який за проведеною інвентаризацією у 2020 року вже відсутній, бо на його місці знаходиться ганок літ. а1. Суд зазначає, що за змістом ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, в тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини. Відповідно до п. 42 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Суд зауважує, що на підставі Листа Міністерства юстиції від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1, вбачається, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі, бо фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Отже, оскільки суд встановив, що за технічним паспортом на буд. [ADDRESS] , виготовленим 10 червня 2020 року на замовлення позивачки, вбачається, що такий житловий будинок та усі споруди, що входять до його складу, були побудовані до 1992 року, то підстав для визнання права власності судом на такі об`єкти, зокрема, які входять до складу 51/100 частки буд. [ADDRESS] , немає, оскільки для цього визначена позасудова процедура звернення до органів державної реєстрації відповідно до п. 42 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також через те, що предметом спірного біржового контракту № 22031 були за своїм складом не тотожні об`єкти нерухомості.

Outcome: partial