Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за межі України, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем , який було розірвано 17 вересня 2007 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис № 439 . Від шлюбу народився син [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Лисичанського міського суду від 15.02.2007 року з відповідача на утримання сина стягнуто аліменти у розмірі ? частини всіх видів доходів з 01.02.2007 року до повноліття дитини. Відповідач не виконує рішення суду, не надає добровільно допомогу на утримання дитини, не приймає участі у його вихованні, не п піклується про його фізичний та духовний розвиток, не дає дозвіл на виїзд дитини за кордон, обґрунтування відмови не надає. Тому просить дати дозвіл на тимчасові виїзди дитини за межі України без дозволу відповідача та дозвіл на оформлення проїзного документа на дитину до досягнення ним повноліття. У судовому засіданні позивачка не була присутня, подала до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить їх задовольнити . Проти винесення заочного рішення суду, за відсутності відповідача, не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про день і час розгляду справи, повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі до суду не находило. Відповідно до ст. 74 ч.5 п. 3 у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача , який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача cуд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник Лисичанського МВ УДМС України у Луганській області у судовому засіданні не був присутнім, подав заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано 17 вересня 2007 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис № 439 ( а.с.6 ) Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] , батьком якого в свідоцтві про народження вказаний відповідач (а.с.7). На підставі рішення Лисичанського міського суду від 12 лютого 2007 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] ,стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача , починаючи з 01.02.2007 року до його повноліття. Із копії довідки Лисичанського МВ УМВСУ в Луганській області від 27.08.2015 року , № 45/16490 вбачається, що позивачкою до міського відділу подано заяву про ухилення від сплати аліментів [PERSON], 10.12 [INFO] , я кА розглянути. Попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення ст. 164 ч. 1 КК України. Відомості внесено слідчим СВ до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015130240001410 від 30 червня 2015 року. В даний час місцезнаходження [PERSON] встановити не сталося можливим, проводяться необхідні заходи для його встановлення та отримання пояснень по вищевказаному факту ( а.с.8). Вище вказане підтверджує той факт, що відповідач вихованням сина не займається, матеріально не забезпечує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання дитини позивач вирішує самостійно. Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобовязалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Враховуючи вищенаведене, та оскільки судом встановлено, що виїзд [PERSON], [INFO] за кордон з метою оздоровлення та відпочинку відповідає інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному та моральному розвитку, отримати дозвіл на виїзд за межі України в позасудовому порядку у позивача немає можливості, тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved