Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх повнолітнього сина [PERSON], 05.11.1998р.н., у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня звернення до суду з позовом і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення сином двадцяти трьох річного віку.В обґрунтування позову зазначено, що син проживає разом з позивачем та навчається на першому курсі Черкаської філії ПВНЗ «Європейський університет» на денній формі навчання у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги, яку відповідач в добровільному порядку не надає. В судове засідання особи, які беруть участь у справі, не зявилися. Позивач надала суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила розглянути справу у її відсутність та зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судовий виклик направлявся відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч.5 ст.74, ст.77 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Отже, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не з'явився у судові засідання 18.09.2017р. та 17.10.2017р. Відповідно до ст.ст.169, 224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, судом встановлені наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.10.1996р. /а.с. 4/, але проживають окремо, не підтримують ніяких стосунків та не ведуть спільного господарства. Від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON], 05.11.1998р.н. та Дарю, 24.06.2004р.н. /а.с.5, 6/. За рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.11.2016р. з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 23.08.2016р. і до досягнення дітьми повноліття /а.с.5, 9/. Їх син [PERSON] досяг повноліття 05.11.2016р., а відтак зобов'язання відповідача по сплаті аліментів на сина припинилося. Натомість з 01.09.2016р. [PERSON] навчається на денній формі навчання у Черкаській філії ПВНЗ «Європейський університет» на платній основі (6000грн в рік) і не отримує стипендію, що підтверджується відповідною довідкою /а.с.7/. Строк навчання до 23.06.2019р.. Крім того, відповідно до довідки-розрахунку виданої Центральним ВДВС м. Черкаси станом на 01.04.2017р. за відповідачем рахується заборгованість по сплаті аліментів в сумі 8294,55грн. На теперішній час відповідач є здоровою особою, проте в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання свого сина, тому позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. За таких обставин між сторонами виник спір з правовідносин щодо обовязку батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, що регулюються главою 16 Сімейного кодексу України (далі СК). Згідно ч.1 ст.199 СК якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. [PERSON] є студентом навчального закладу денної форми навчання на платній основі (), а тому потребує матеріальної допомоги. В свою чергу відповідач є повнолітньою та працездатною особою, а відтак має можливість надавати матеріальну допомогу сину. Отже вимога про стягнення аліментів з відповідача на утримання повнолітнього сина є правомірною. Відповідно до ч.1 ст.200 СК суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Статтею 182 СК передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходів), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Разом з тим, суд зауважує, що ст.200 СК передбачено визначення розміру аліментів двома способами у частці від доходу платника аліментів та у твердій грошовій формі. Статтею 201 СК не передбачено можливість застосування до відносин щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, положень ч.2 ст.182 СК, яким встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже системний аналіз положень ст.ст.182, 200, 201 СК свідчить, що законом не передбачено визначення розміру аліментів на утримання повнолітньої дочки, сина в частці від доходу з встановлення обмеження щодо їх мінімального розміру в грошовому еквіваленті, оскільки положення ч.2 ст.182 СК стосуються лише аліментів на дітей, тобто фізичних осіб, які не досягли повноліття (ст.6 СК). За таких обставин вимоги про визначення обмеження щодо мінімального розміру аліментів не підлягають до задоволення. Крім того, визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує, що за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.11.2016р., з відповідача також стягнуті аліменти на утримання його доньки Дарї, розмір яких починаючи з 06.11.2016р. складає 1/6 частину з усіх видів доходів відповідача до досягнення дитиною повноліття, тобто до 24.06.2022р.. За таких обставин, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів на утримання повнолітнього сина на період його навчанні в розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів, оскільки такий їх розмір є належним та достатнім заходом виконання батьківського обов'язку і відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності регулювання сімейних правовідносин, передбаченим ч.9 ст.7 СК.. Стосовно періоду протягом якого мають стягуватися аліменти, то відповідно до ч.1 ст.191 СК аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а згідно ч.2 ст.199 СК право на утримання припиняється у разі припинення навчання. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо судових витрат, то відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи зміст позовних вимог та ступень їх задоволення, суд вважає, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в мінімальному розмірі, встановленому ст.4 Закону України «Про судовий збір», тобто в розмірі 640грн. Згідно п.1 ч.1 ст.367 ЦПК рішення суду про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial