Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про встановлення режиму окремого проживання у позовній заяві вказавши, що одружилася з ним 09.05.1992 року. Спільних неповнолітніх дітей у них немає. Близько пів року сторони проживають окремо. Зазначає, що немає ні можливості, ні бажання спільно проживати з відповідачем, внаслідок постійного емоційного тиску з його сторони. Звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу у позивачки немає можливості у зв`язку з її релігійними переконаннями. Позивач надала суду заяву в якій вказує, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач надав суду заяву, в якій вказує, що позовні вимоги визнає, просить задовольнити. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. 09 травня 1992 року райвідділом ЗАГСу м.Сокаль Львівської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №65. Згідно з довідкою КП «Сокальжитлокомунсервіс» №12531 від 12.11.2020р. позивач зареєстрована в [ADDRESS] , разом з батьками. Згідно копії паспорта серія [NUMBER] встановлено, шо відповідач, [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] . Згідно зі статтею 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Статтею120 СК України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. У відповідності з роз`ясненнями, що містяться в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 СК України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що вже тривалий час між подружжям не підтримуються сімейно - шлюбні стосунки, а саме з літа 2020 року, сторони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, проте з урахуванням релігійних поглядів позивачки шлюб розривати сторони не бажають, а мають на меті встановити режим окремого проживання між подружжям. Визнання відповідачкою позову про встановлення режиму окремого проживання між подружжям не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, оскільки підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно; обидва подружжя (сторони) проживають за різними адресами і сімейні відносини між подружжям припинені, відповідачка повідомила суд про відсутність спірних майнових питань між нею та позивачем, підстав для відмови в задоволенні позову судом не встановлено, а тому вимоги про встановлення режиму окремого проживання подружжя є доведеними. Враховуючи, що статтею 119 СК України передбачена можливість встановлення в судовому порядку для подружжя режиму окремого проживання, отже такий режим встановлюється саме за рішенням суду, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Також суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений.

Outcome: approved