Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивач звернулась до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до [PERSON], труті особи: служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Шосткинської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю та надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України на постійне проживання у супроводі матері без згоди супроводу батька, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 листопада 2004 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON]. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.06.2014 р. шлюб між подружжям було розірвано. Від шлюбу вони мають дочку, [PERSON] [INFO]. Позивач має намір виїхати до Німеччини з дитиною на постійне проживання до свого теперішнього чоловіка, де для дитини створені усі необхідні умови. Проте відповідач не надає свою згоду на виїзд дитини до Німеччини на постійне місце проживання, у зв'язку з чим вона змушена звернутися з відповідним позовом до суду. В судове засідання позивач не з'явилась однак надала суду заяву про розгляд справи без її участі наполягала на задоволенні позовних вимог. В судове засідання відповідач не з'явився одна від нього до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та проти задоволення позову він не заперечував. Суд, дослідивши докази по справі встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Ст. 161 СК України передбачено, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому вищевказана стаття не містить вказівку на необхідність визначення конкретного місця проживання дитини і матері, як і не містить визначення держави, в якій вони будуть проживати після ухвалення судом рішення. Відповідно до ч. 4 ст. З СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 4 СК України особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Ст. 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми Закону, позивач має право на утворення своєї сім'ї, у тому числі і з іноземним громадянином, проживати разом з ним і своєю дитиною і на вільний вибір місця свого проживання (ст. 56 СК України). Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 14 цієї Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою. Згідно зі ст. 51 Конституції України та ст. 5 СК України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 ст. 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава мас максимально враховувати інтереси дитини. У ст. ст. 151 та 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (ст. ст. 153, 157). Ст. 155 СК України заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини. Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у ст. ст. 11, 12, 14, 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ч. 1 ст. З Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. На сьогодні позивач проживає разом з дитиною за адресою: [ADDRESS], працюю у ТОВ «Сім зерен» на посаді адміністратора. У разі проживання на території Німеччини вона буду працевлаштована, що підтверджується доданим до позову договором.(а.с.48) Відповідно ДО довідки з місця проживання від 14.07.2017 р. чоловік позивача зареєстрований за адресою: місто Зіген, Ахенбахер Штрассе. 16. 57072. ПОЗИВАЧ та її дочка будуть проживати за цією ж адресою. Вероніка буде мати в своєму розпорядженні власну кімнату та ванну кімнату, будуть створені усі умови для її перебування у комфортному психічному та фізичному стані. (а.с.53-70) Відповідно до ст.10 Конвенції про права дитини дитина, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку. здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Отже, право малолітньої дитини на виїзд на постійне місце проживання до іншої держави передбачено ст. 10 Конвенції про права дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, зростати під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові і моральної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, розлучатися із своєю матір'ю. Отже, визначення місця проживання дитини з позивачем відповідає дотриманню правила про те, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Виїзд дитини на проживання до ФРН буде відповідати якнайкращому забезпеченню її інтересів, враховуючи те, що дочка буде проживати у сім 'ї в атмосфері турботи і любові, буде мати можливість повноцінно розвиватися у фізичній, інтелектуальній та творчій сфері, і відповідач буде мати змогу у будь-який час відвідувати дочку. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників га в їхньому супроводі або супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. П. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. П. 4 вищезазначених Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Таким чином суд приходить до висновку що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: approved