Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою, площею 13,0 кв.м. у будинку [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона являється власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У будинку був зареєстрований до 2012 року та проживав до 2017 року відповідач [PERSON] , який є її колишнім чоловіком. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.10.2010 року шлюб між сторонами розірвано. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.04.2012 року затверджена мирова угода, відповідно до умов якої відповідач набув право користування належним позивачу майном, а саме кімнатою площею 13 кв.м. у будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить їй на праві власності. Крім цього, [PERSON] зобов`язався знятися із реєстрації за вказаною адресою. Разом з тим, починаючи з 2017 року відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні, а тому у відповідності до вимог ст.405 ЦК України втратив право на користування житловим приміщенням, а саме зазначеною вище кімнатою у будинку, який належить позивачу. [PERSON] більше двох років не проживає у спірному майні, так як має інше житло для постійного проживання. Дана обставина підтверджується актом ЛКП «Господар» від 19.03.2019 року. Будь-яких домовленостей про порядок користування відповідачем належним їй будинком, крім тих, які викладені у мировій угоді, яка затверджена судом, не встановлювалося. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити у повному обсязі. Справа поступила до суду 11.04.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 26.04.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з підстав наведених вище. Представник позивача додатково зазначив, що будинок перебуває у власності позивача та був придбаний нею до укладення шлюбу із відповідачем. Шлюб між сторонами розірвано у 2010 році та з 2017 року відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] . Жодних перешкод для проживання у вказаному будинку йому зі сторони позивача не вчинялось. [PERSON] знятий з реєстрації за вказаною адресою з 2012 року, однак на підставі укладеної мирової угоди мав право проживати у вказаному будинку. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , являється спільною сумісною власністю подружжя, оскільки під час шлюбу відбувся капітальний ремонт з добудовою житлової кімнати. Так, на виконання вимог ухвали суду, якою затверджено мирову угоду, укладену із позивачем, він був знятий з реєстрації за вказаною вище адресою. На даний час зареєстроване місце проживання у нього відсутнє. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши в їх сукупності, суд позовні вимоги задовольняє з наступних підстав. Відповідно до закріплених конституційних гарантій на житло у ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Одночасно, статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 14.06.1989 року(а.с.4), будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої власності, на підставі рішення виконкому Червоноармійської районної Ради народних депутатів м.Львова від 11.04.1989 року № 278. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що позивач, вважаючи порушеним право на користування та розпоряджання своїм майном, просить позбавити відповідача права користування будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] відсутній у даній квартирі протягом строку під час якого зберігається за ним займане житлове приміщення у відповідності до вимог ст.405 ЦК України та має право користуватися вказаним майном на підставі ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 04.04.2012 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.04.2012 року (а.с.6), визнано мирову угоду, укладену у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення, з такими умовами: позивач [PERSON] відмовляється від позову про виселення відповідача [PERSON] з будинку [ADDRESS] , за умови, що відповідач [PERSON] добровільно зніметься з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , однак буде проживати в належному позивачу будинку [ADDRESS] у кімнаті площею 13,0 кв.м. Відповідач [PERSON] добровільно знімається з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , залишає за собою право на проживання у кімнаті, площею 13,0 кв.м. будинку за адресою: [ADDRESS] . Слід зазначити, що право на користування жилим приміщенням членів сім`ї власника квартири і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов`язки членів сім`ї власника квартири регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України, а права і обов`язки наймачів статтями 158 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України. Судом встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] є позивач [PERSON] , колишня дружина відповідача. [PERSON] користувався вказаним житлом на підставі укладеної мирової угоди, а тому до вказаних правовідносин правильно застосовувати правові норми житлового законодавства, що регулюють порядок користування житлом наймачем такого. Крім цього, відповідач [PERSON] не являється членом сім`ї власника житла, оскільки відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 18.10.2010 року (а.с.5) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований [INFO] . у Львівському палаці урочистих подій відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Львівської міської ради, актовий запис № 3956. Так, відповідно до договору купівлі-продажу (а.с.68-70) будинок за адресою: [ADDRESS] було придбано 17.09.1979 року [PERSON] , тобто до укладення шлюбу із відповідачем у 1981 році. Відповідно до ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб і сім`ю України (втратив чинність згідно із Законом України від 1 липня 2010 року N 2398-VI), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради Народних депутатів № 256 від 14.05.1985 року (а.с.56), [PERSON] надано дозвіл на здійснення капітального ремонту будинку з добудовою до нього житлової кімнати площею 10,5 кв.м., кухні 8,0 кв.м. і санвузла. Рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради Народних депутатів м.Львова Львівської області № 278 від 11.04.1989 року (а.с.57) затверджено акти від 01.04.1989 року про закінчення і введення в експлуатацію індивідуальних будинковолодінь, в тому числі [PERSON] по [ADDRESS] житловою площею 54,0 кв.м., загальною площею 92,0 кв.м. Відповідно до ст.25 Кодексу про шлюб і сім`ю України (втратив чинність згідно із Законом України від 01 липня 2010 року N 2398-VI), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В той же час, відповідачем питання про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ такого у судовому порядку не встановлювалось. Таким чином, на даний час позивач [PERSON] є власником зазначеного житлового будинку. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 766/817/17 висловився про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 163 ЖК УРСР передбачено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до акта № 272 від 19.03.2019 року, затвердженого директором ЛКП «Господар» (а.с.7), [PERSON] , 1959 року народження за адресою: [ADDRESS] , не проживає, що підтверджено сусідами, які проживають у будинках [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач два роки не проживає за адресою: [ADDRESS] . Жодних перешкод власник будинку та його члени сім`ї [PERSON] щодо проживання у спірній кімнаті не чинять. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] являвся її сусідом, однак вже близько двох років не проживає за адресою: [ADDRESS] . З врахуванням того, що судом встановлено факт втрати відповідачем права користування житлом житловим будинком [ADDRESS] , тобто з моменту відсутності у вказаному житлі протягом шести місяців, обставини, передбачені ч.3 ст.71 ЖК УРСР за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем, судом не встановлені, а тому суд вважає підставними позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, у зв`язку із чим позов слід задовольнити. Разом з тим, застосовуючи при задоволенні позову положення ст.ст.383, 391 ЦК України та ст.ст.71, 72 ЖК УРСР, суд не вважає, що порушив принцип диспозитивності передбачений ст.13 ЦПК України про те, що суди розглядають цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, оскільки хоча позивачем і заявлено позов з підстав ст.405 ЦК України, однак у позові вона наводить обставини, які свідчать про відсутність відповідача у житловому приміщенні протягом періоду часу у межах якого за ним зберігається право користування таким, що порушує її права власника. А згідно зі ст.185 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 12, 89 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує відповідну норму закону незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 гривень судового збору.

Outcome: approved