Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовною заявою до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу Комунального некомерційного підприємства «6-а міська поліклініка м.Львова» «Про оголошення дисциплінарного стягнення у вигляді догани» від 11.08.2020 року за № 59-к/тм. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач 17 років працює у КНП «6-а міська поліклініка м.Львова», є сімейним лікарем та за весь цей час до неї жодного разу не застосовувались дисциплінарні заходи. 09.07.2020 року громадянка [PERSON] подала скаргу на її дії з приводу лікування її матері [PERSON] . З цього приводу відповідач створив комісію, яка проводила перевірку та виявила, що вона не провела запис про огляд пацієнтки в день огляду, а також відсутні дані про прийом пацієнтки встановленої форми. На основі цього відповідач видав оскаржуваний наказ, з яким категорично не погоджується. Зокрема, не було враховано її пояснення та не взято до уваги умови праці. В її кабінеті є лише один комп`ютер, а закріплену за нею медсестру постійно залучають до роботи в лабораторії для відбору аналізів, внаслідок чого прийом пацієнтів з квітня 2020 року по липень 2020 року вона вела самостійно. Крім того, не порушувала посадової інструкції, а враховуючи епідеміологічну ситуацію в Україні проводила консультацію по телефону і у вихідний день, рекомендувала пацієнтці провести рентгенографію органів грудної клітки, від чого остання відмовилась, призначила лікування, попередила про виклик швидкої допомоги. Також, всупереч чинному законодавству відповідач не проводив внутрішнього контролю якості надання медичної допомоги і не сформував медичної ради, внаслідок чого висновок службової перевірки складений не уповноваженим органом. Окремо звертає увагу на пропуск строку накладення дисциплінарного стягнення, а також неврахування відповідачем її відмінної репутації, перебування на утриманні та вихованні дитини-інваліда, догляд за батьками похилого віку, відсутність значної шкоди, що в сукупності характеризує оскаржуваний наказ як незаконний і тому просить такий скасувати. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву. Зокрема, дисциплінарне стягнення застосовано виключно за неправильне ведення позивачем медичної документації, що є її безпосереднім обов`язком. При накладенні дисциплінарного стягнення відповідач в першу чергу мав на меті звернути увагу позивача на допущені нею недоліки для уникнення аналогічної ситуації в майбутньому та надання якісної допомоги пацієнтам. Докази про направлення копії відзиву іншим учасникам справи відповідач не надав. Однак позивач в судовому засіданні не висловлювала зауважень з цього приводу, а представник відповідача, як вбачається, під час виступу із вступним словом висловив позицію, аналогічну мотивам відзиву. Зрештою, аргументи відповідача пов`язані виключно з неналежним веденням позивачем медичної документації і остання в судовому засіданні мала можливість висловити свої заперечення проти таких аргументів. Крім того, у зв`язку із зміною складу суду, який розглядає цю справу відзив аналогічного змісту подавався відповідачем двічі. Тому, в межах даної справи недотримання відповідачем вимог ч.4 ст.178 ЦПК України має суто формальний характер і на думку суду, немає необхідності повертати такий відзив без розгляду. Інших заяв по суті справи не надходило. Позовна заява поступила до суду 11.09.2020 року. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, така передана в провадження судді Шеремети Г.І. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова (головуючий суддя Шеремети Г.І.) від 05.11.2020 року, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Після відкриття провадження у справі, а саме 18.12.2020 позивач подала заяву про відвід головуючого судді Шеремети Г.І. Розгляд цієї заяви не проводився, а у зв`язку із смертю судді Шеремети Г.І. на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м.Львова № 1 від 18.01.2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл. Справа передана у провадження судді Грицка Р.Р. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 08.02.2021 року справа прийнята до провадження, визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи. В судовому засіданні суд роз`яснив сторонам їхні права та обов`язки. Сторони підтвердили свою обізнаність з правами та обов`язками. Інтереси позивача представляв адвокат, а відтак, суд у відповідності до вимог ст.221 ЦПК України звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність позивача з її правами та обов`язками. В силу вимог Закону та враховуючи предмет спору дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. Позивач приймала участь особисто та в особі свого представника. Інтереси відповідача представляв його уповноважений працівник. Обидві сторони мали можливість висловити свої аргументи та задати запитання протилежній стороні, а також допитаному свідку. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судовому засіданні позивач та її повноважний представник висловились про підтримання позовних вимог. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач працює лікарем загальної практики - сімейним лікарем у Комунальному некомерційному підприємстві «6-а міська поліклініка м.Львова». 24 червня 2020 року до позивача звернулась пацієнтка [PERSON] , 1961 р.н. Позивач її оглянула, встановила попередній діагноз, скерувала до лікаря невропатолога. В подальшому, від громадянки [PERSON] , яка є донькою пацієнтки [PERSON] надійшла скарга з приводу факту неналежного лікування її матері лікарями [PERSON] та [PERSON] . Копії самої скарги сторони не долучили до матеріалів справи, однак вони в судовому засіданні підтвердили, що її предметом було неналежне лікування громадянки [PERSON] . За наслідками розгляду такої скарги, відповідач створив комісію у складі заступника головного лікаря з медичної частини Н.Цимбали, заступника ІІ-го поліклінічного відділення Н.Жигало, завідуючого відділенням ЗПСМ № 1 В.Гальчинської, юрисконсульта [PERSON] . Цих обставин сторони не оспорюють і в силу вимог ч.1 ст.81 ЦПК України вони не підлягають доведенню. 04 серпня 2020 року комісія здійснила службову перевірку, за наслідками якої склала довідку, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.9). Згідно цієї довідки, позивачем не проведено запис про огляд пацієнтки в МІС Хелсі про 24.06.2020 року, відсутні дані про прийом пацієнтки в ф.074/о. Дата внесення запису 25.06.2020 року. Відсутня інформована добровільна згода пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення (порушення п.2.16 посадової інструкції лікаря загальної практики - сімейного лікаря). На підставі звернення громадянки [PERSON] та результатів службової перевірки головний лікар 11.08.2020 року виніс наказ № 59-к/тм (а.с.8), згідно якого позивачу оголошено догану за порушення п.2.16 посадової Інструкції лікаря загальної практики - сімейного лікаря 2-го поліклінічного відділення. Вважаючи такий наказ незаконний позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, чи правомірно діяв відповідач приймаючи рішення про застосування до позивача заходів дисциплінарного стягнення. Стаття 8 Конвенції у відповідних частинах передбачає: «1. Кожен має право на повагу до свого приватного життя. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.» Відповідно до практики ЄСПЛ термін «приватне життя» є широким поняттям, яке не має вичерпного визначення. Воно охоплює фізичну та психологічну цілісність особи. Воно також може охоплювати різні аспекти фізичної та соціальної ідентичності особи. Крім того, стаття 8 Конвенції захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та зовнішнім світом (див. рішення у справі «С. та Марпер проти Сполученого Королівства» ВП] (S. and Marper v. the United Kingdom) [GC], заяви № 30562/04 та № 30566/04, пункт 66, ЄСПЛ 2008; згадане рішення у справі «Йільберг проти Швеції» (Gillberg v. Sweden), пункт 66; та рішення у справі «Барбулеску проти Румунії» [ВП] (Bгrbulescu\~v.\~Romania) [GC], заява № 61496/08, пункт 70, ЄСПЛ 2017 (витяги), з подальшими посиланнями). Що ж стосується поняття «приватного життя» в контексті трудових відносин, то як зазначив ЄСПЛ у справі «Денісов проти України» (рішення від 25.09.2018р., заява № 76639/11, п. 100, 115, 116) хоча зі статті 8 Конвенції прямо не випливає право на працевлаштування або право на вибір конкретної професії, поняття «приватне життя» у широкому розумінні в принципі не виключає діяльність професійного або ділового характеру. Зрештою, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки із зовнішнім світом (див. рішення у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), від 16 грудня 1992 року, пункт 29, Серія A № 251?B; та згадані рішення у справах «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), пункт 165; «Барбулеску проти Румунії» (Bгrbulescu v. Romania), пункт 71). Отже, професійне життя є частиною зони взаємодії між особою та іншими людьми, що за певних обставин навіть в публічному контексті може підпадати під сферу «приватного життя» (див. згадане рішення у справі «Фернандез Мартінез проти Іспанії» (Fernandez Martinez v. Spain), пункт 110). Трудові спори per se не виключаються зі сфери «приватного життя» у розумінні статті 8 Конвенції. Існують певні типові аспекти приватного життя, на які такі спори можуть вплинути внаслідок звільнення, пониження, відмови у доступі до професії або інших подібних несприятливих заходів. До цих аспектів входить (і) «внутрішнє коло» заявника, (іі) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (ііі) соціальна і професійна репутація заявника. У таких спорах існують два напрямки за якими, як правило, виникають питання, пов`язані з приватним життя: або через підстави вжиття оскаржуваного заходу (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на підставах), або, у деяких справах, через наслідки для приватного життя (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на наслідках). При застосуванні підходу, заснованого на наслідках, рівень суворості з огляду на всі наведені аспекти набуває вирішального значення. Саме заявник має переконливо продемонструвати, що цей рівень був досягнутий у його справі. Заявник має надати докази, які підтверджуватимуть наслідки оскаржуваного заходу. Суд визнає, що стаття 8 Конвенції є застосовною лише за умови, що ці наслідки є дуже серйозними та значною мірою впливають на його приватне життя. Повертаючись до обставин даної справи суд, з огляду на посаду позивача та вкрай тяжку епідеміологічну ситуацію в Україні, не ставиться під сумнів, що внаслідок оскаржуваного заходу професійна репутація позивача змінилась в сторону погіршення. Крім того, суд не ставить під сумнів суворість таких змін, оскільки будучи сімейним лікарем, позивач надає лікарські послуги необмеженому колу пацієнтів, тоді як заходи дисциплінарного характеру створюють в оточуючих виключно негативні враження про позивача, що в свою чергу, впливає на її можливість встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми, особливо в момент, коли послуги лікаря є надзвичайно важливим. Зрештою, позивач з самого початку стверджувала, що на протязі більше 15 років лікарської практики до неї не застосовувались заходи дисциплінарного характеру і тому очевидно, що наслідки, пов`язані із застосуванням до позивача заходів дисциплінарного стягнення є дуже серйозними та значною мірою впливають на її приватне життя. Таким чином, питання яке має бути вирішено у цій справі охоплюється сферою «приватного життя», а відтак, суд розгляне її в світлі положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, при вирішенні цього питання, завдання суду не полягає в тому, щоб замінити власним судженням думку відповідача про доцільність застосування таких заходів, а скоріше переглянути ухвалене ним рішення в контексті того, чи відповідає воно гарантіям від свавільного втручання. Це не означає, що він має обмежитись перевіркою того, чи здійснював відповідач свої дискреційні повноваження розумно, обережно та добросовісно. Він має розглянути оскаржуване втручання у світлі справи в цілому та визначити, після встановлення того, що воно відбувалось «згідно із законом», чи переслідувало воно «легітимну мету» та, зокрема, чи було воно пропорційним цій меті, та чи були підстави, наведені відповідачем для його обґрунтування, «відповідними, доречними і достатніми» для накладення на позивача дисциплінарного стягнення. При цьому, суд також має переконатися, що відповідач застосував стандарти, які відповідали гарантіям від свавільного втручання та, більше того, що він (відповідач) обґрунтував своє рішення на прийнятній оцінці відповідних фактів. Спочатку суд вирішить, чи було втручання здійснене «згідно із законом». Відповідно до практики ЄСПЛ, словосполучення «згідно із законом» вимагає перш за все, щоб оскаржуваний захід мав підґрунтя у національному законодавстві (див., наприклад, серед багатьох інших, рішення у справах «Ван Россем проти Бельгії» (Van Rossem c. Belgique),заява № 41872/98, пункт 38, від 09 грудня 2004 року, та «Головань проти України» (Golovan c. Ukraine), заява № 41716/06, пункт 56,від 05 липня 2012 року). У зв`язку з цим суд зазначає, що положеннями статей 139-142 КЗпП України визначено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до норм статей 147-149 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 зроблено висновок, що «пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами». У справі яка розглядається позивачу було запропоновано надати пояснення, і, як вбачається, вона скористалась таким правом про що зазначено у позовній заяві. Крім того, стягнення накладено головним лікарем, тобто правомочним органом згідно статті 147-1 КЗпП України. В контексті цього суд відкидає твердження позивача про проведення службової перевірки не уповноваженим органом, оскільки висновки такої перевірки мають виключно рекомендаційний характер, а рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності приймається виключно роботодавцем, який власне і повинен нести тягар доказування правомірності свого рішення. Також враховується, що стягнення накладено 11.08.2020 року, тоді як порушення виявлено за результатами службової перевірки 04.08.2020 року, тобто з дотриманням строків, визначених у статті 148 КЗпП України. Тому, також слід відкинути відповідні твердження позивача про накладення дисциплінарного стягнення поза межами встановлених законом строків. Саме порушення полягає в недотриманні п.2.16 посадової Інструкції лікаря 2-го поліклінічного відділення, за змістом якого саме лікар загальної практики - сімейний лікар веде лікарську документацію. Копія цієї інструкції долучена до матеріалів справи (а.с.11-13), і, як вбачається, позивач ознайомлена з такою інструкцією 01.02.2019 року. Що ж стосується самого порушення, тобто неправильного ведення документації, то, як вбачається, сторони не оспорюють що внесення позивачем запису про огляд пацієнтки в МІС Хелсі відбулось наступного дня. Також, в межах розгляду справи не було встановлено дискримінаційного ставлення відповідача до позивача, а сама службова перевірка проводилась виключно після того, як надійшла скарга від пацієнта. Таким чином, суд робить висновок, що втручання у приватне життя позивача відбувалось «згідно із законом», а відтак, залишається перевірити, чи переслідувало воно легітимну мету та чи було пропорційним цій меті, тобто чи було воно «необхідним в демократичному суспільстві». З огляду на складність юридичної і фактичної позиції суд розглядатиме ці питання окремо. Перелік легітимних цілей, який обмежується виключно тлумаченням Європейського суду закладений в саму структуру статті 8 Конвенції. У своєму відзиві відповідач пояснив, що при застосуванні до позивача заходів дисциплінарного стягнення переслідував мету звернути увагу останньої на її недоліки в роботи та уникнення їх в майбутньому та для надання якісної, систематизованої, доцільної та вчасної первинної медичної допомоги для пацієнтів. Позивач, як вбачається, цих обставин не оспорює. Таким чином, на підставі наявних матеріалів та з огляду на обставини справи, суд робить висновок, що оскаржуваний захід міг вживатися з різними законними цілями, особливо для захисту здоров`я та прав інших осіб, зокрема пацієнтів позивача. Визначаючи, чи була оскаржувана міра «необхідною в демократичному суспільстві», суд розглядатиме, чи в світлі справи в цілому наведені підстави для обґрунтування цього заходу є відповідними і достатніми, з точки зору частини другої статті 8 Конвенції, оскільки практика ЄСПЛ свідчить про те, що головна мета статті 8 полягає у захисті особи від свавільних дій з боку державних органів (див. наприклад, Wagner і J.M.W.L. проти Люксембургу, № 76240/01, § 118, 28 червня 2007). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, поняття необхідності означає, що втручання має відповідати нагальній соціальній потребі і, зокрема, має бути пропорційним переслідуваній законній меті, враховуючи наявність справедливого балансу, який має бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами. Повертаючись до обставин даної справи суд зазначає, що саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Крім того, як зазначив Верховний Суд під час розгляду справи № 461/8132/17 (постанова від 27.04.2021) у трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості, згідно з яким не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки не доведена роботодавцем його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість. У справі яка розглядається суд погоджується, що формальне порушення посадової інструкції відбулось і позивач в судовому засіданні по факту визнала, що відомості про огляд пацієнта були внесені лише на наступний день. Однак, вона також пояснювала, що в цей період вимушена була самостійно виконувати всю роботу, оскільки медична сестра, яка була за нею закріплена за рішенням відповідача залучалась до виконання іншої роботи. Відповідно до положень статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 29 КЗпП України встановлений обов`язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце. Так, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: 1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його прав на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Свідок [PERSON] , яка власне і є медичною сестрою, закріпленою за позивачем в судовому засіданні підтвердила, що в цей період дійсно залучалась до виконання завдань в лабораторії для відібрання ПЛР-тестів. Під час розгляду справи відповідач цієї обставини не оспорював та що найбільш дивно, цій обставині взагалі не надавала оцінку комісія і вона взагалі не враховувалась головним лікарем під час винесення оскаржуваного наказу, хоча очевидно, що саме відповідач своїм розпорядженням про залучення медсестри [PERSON] створив передумови для несвоєчасного внесення інформації до електронної бази даних. Також, не було спростовано тверджень позивача про незабезпеченість лікарів комп`ютерною технікою. Крім того, подана проти позивача скарга стосувалась в першу чергу якості надання медичних послуг, а не процедури ведення медичної документації, і, як вбачається, ніщо не свідчить про те, що був встановлений факт надання позивачем медичних послуг неналежної якості. Крім цього, цієї обставини не було встановлено в процесі проведення службової перевірки, і ніщо не свідчить про те, що безпосередньою причиною заподіяння шкоди було саме неналежне ведення медичної документації, не говорячи вже про те, що ні у висновку службової перевірки, ні в оскаржуваному наказі не згадується про заподіяння шкоди. Про наявність шкоди також не йдеться у відзиві на позовну заяву. Навпаки вбачається, що позивач активно намагалась допомогти пацієнтці. 27.06.2020 року, тобто у вихідний день (субота) провела телефонну консультацію, надала відповідні медичні рекомендації, призначила ліки та попередила про необхідність виклику бригади швидкої медичної допомоги. Суд також вважає необхідним відзначити, що в межах даної справи не було встановлено жодного іншого випадку порушення трудової дисципліни, що мало б наслідком заподіяння шкоди правам та інтересам інших осіб. Суд також не виявив недостатньої кваліфікації чи некомпетентності позивача. Зрештою, ніщо не свідчить про те, що відповідач при застосування дисциплінарного стягнення врахував попередню роботу позивача та її особисту ситуацію, зокрема те, що у неї на утриманні знаходиться дитина-інвалід, що підтверджується копією відповідних свідоцтв (а.с.14, 15). Дитину позивач виховує самостійно, оскільки батько дитини помер [INFO] , що також стверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.16). Не слід забувати, що позивач виконувала свої обов`язки в умовах пандемії, і саме вона була першою, хто наражався на небезпеку захворіти недугою, від якої на той час не було ефективних ліків. Як мінімум, в такому випадку питання ведення документації мали бути віднесені на другий план, а першочергове значення мало надаватись особі лікаря та його професійній компетенції і, як уже зазначав суд вище, він не встановив недостатньої кваліфікації чи некомпетентності позивача. По факту, оспорюваний наказ не містять чітких формулювань суті та обставин допущеного проступку, відсутні докази вини позивача та наявності причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, як і немає доказів про таку шкоду. Взагалі, наказ містить лише загальні, а не конкретні посилання на порушення позивачем положень посадової інструкції на основі чого неможливо дійти однозначних висновків про необхідність застосування заходів дисциплінарного стягнення. Що ж стосується доводів висновку комісії про відсутність інформованої добровільної згоди пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення, то суд взагалі не переконаний, що дана обставина має значення для встановлення вини позивача, оскільки в мотивувальній частині висновку не вказано про обов`язок позивача отримати таку згоду. Таким чином, за наведених вище обставин, на думку суду під час застосування дисциплінарного стягнення відповідач діяв свавільно, неточно встановив факти і предмет справи, не вивчив питання наявності обставин, які передували порушенню посадової інструкції та обставин, які пом`якшують відповідальність, неправильно застосував матеріально-правові норми закону, здійснюючи свої дискреційні повноваження діяв нерозумно, необережно та недобросовісно, не дослідив питання наявності шкоди і відхилившись від писаного права та своїх основних обов`язків взагалі не надав належного обґрунтування про доцільність застосування до позивача заходів дисциплінарного стягнення. Зазначених вище доводів достатньо для того, щоб суд міг зробити висновок, що застосовані заходи були непропорційними переслідуваній легітимній меті та не було досягнуто справедливо балансу між конкуруючими інтересами - правом позивача на повагу до приватного життя з одного боку та захист здоров`я інших осіб з іншого боку. Отже мало місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому позов слід визнати обґрунтованим та задовольнити у повному обсязі. У частині першій статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 559/321/16-ц (постанова від 28.1.2018), вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Натомість строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо. У справі яка розглядається оскаржуваний наказ винесено 11.08.2020 року, а позов пред`явлено до суду 11.09.2020, тобто в межах трьохмісячного строку. Таким чином строк для звернення до суду не пропущений. У зв`язку із задоволенням позову, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Позивач у своїй першій заяві по суті справи не вказувала про будь-які інші витрати, пов`язані з розглядом справи які вона очікує понести. Крім того, до завершення розгляду справи суду не було подано доказів про судові витрати, які позивач поніс або має понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. З огляду на задоволення позову понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved