Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого вказала наступне. З 18.08.1993 року вона працювала на посаді бухгалтера-касира централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської РДА. 29.12.2006 року була переведена на посаду спеціаліста 2 категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти. 27.04.2017 року наказом № 85 її попереджено про звільнення у звязку з скороченням штатів з 01.07.2017 року. Позивач зазначила, що з наказом № 296 від 28.12.2016 року про скорочення штатів, на підставі якого був виданий наказ № 85, її ознайомлено не було та їй невідомо які посади скорочуються, хоча наказом № 294 від 28.12.2016 року, який в подальшому був скасований, попереджалися всі працівники. 28.04.2017 року листом позивачу була запропонована посада головного бухгалтера Коростишівської ЗОШ №3. З даною пропозицією позивач погодилася. Однак при звільненні вказана посада позивачу не була надана. Також позивач вказує, що на засідання профкому, де вирішувалося питання про її звільнення, вона запрошена не була. Таким чином профком грубо порушив її та її представника законне право на участь в засіданні профокому, висловлення своєї думки, не надано копії рішення з мотивами прийнятого рішення. Позивач має стаж роботи в даній установі 24 роки, будь-яких зауважень до її роботи з боку адміністрації не було, має двох дітей-студентів, тому вважає, що вона має право на переважне залишення на роботі. Позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти Коростишівської РДА № 85 від 27.04.2017 року про попередження про скорочення щодо [PERSON], визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти Коростишівської РДА № 206-К від 30.06.2017 року про звільнення її з роботи у звязку із скороченням штатів, поновити на посаді спеціаліста 2 категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської РДА з 30.06.2017 року, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.06.2017 року по день постановлення судового рішення, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримання кінцевого розрахунку, починаючи з 30.06.2017 року по 07.07.2017 року, виходячи з середньоденного заробітку в сумі 232,59 грн., а саме: 1 628,13 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 20 000 грн. В ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути суму в розмірі 57 335,04 грн. В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позов з викладених вище підстав. Представник відповідача, третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з підстав, вказаних у запереченні та додаткових поясненнях. В задоволенні позову просив відмовити. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, третю особу, свідків, дослідивши надані сторонами докази на умовах змагальності, в межах позовних вимог вважає, що позов задоволенню не підлягає. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу . Судом встановлено, що з 18.08.1993 року [PERSON] працювала на посаді бухгалтера-касира централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської РДА. 29.12.2006 року вона була переведена на посаду спеціаліста 2 категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.9-10). 27.04.2017 року відбулося засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації відділу освіти, що підтверджується копією протоколу №2 від 27.04.2017 року. На засіданні, зокрема, розглядався лист-погодження про скорочення 6 штатних одиниць спеціалістів центральної бухгалтерії відділу освіти, в тому числі і [PERSON] Було ухвалено рішення про надання погодження на її скорочення. Наказом № 85 від 27.04.2017 року Про попередження працівників централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської РДА про наступне звільнення за скороченням штатів [PERSON] та ще 5 осіб попереджено про звільнення у звязку з скороченням штатів з 01.07.2017 року (а.с.11). Листом-пропозицією № 531-/01-23 від 28.04.2017 року [PERSON], спеціалісту централізованої бухгалтерії відділу освіти, при скороченні штатів запропоновано посаду головного бухгалтера у школах міста. [PERSON] письмово зазначила, що має бажання працювати в школі №3 (а.с.12). На засіданні профспілкового комітету первинної профспілкової організації відділу освіти, яке відбулося 30.06.2017 року, ухвалено рішення про надання повторного погодження відділу освіти на звільнення за скороченням штату працівників централізованої бухгалтерії, які підпадають під скорочення. Також на даному засіданні було повідомлено про вивільнення (липень) посади спеціаліста 1 категорії централізованої бухгалтерії та пропозиції на дану посаду спеціалістам централізованої бухгалтерії, зокрема [PERSON] Листом № 1026/0123 від 30.06.2017 року у звязку з вивільненням у липні посади спеціаліста 1 категорії централізованої бухгалтерії (відповідального за нарахування заробітної плати працівниками ЗНЗ району, відділу сімї, молоді та спорту РДА, служби в справах дітей РДА), відділ освіти райдержадміністрації запропонував дану посаду спеціалісту централізованої бухгалтерії, яка підпадає під скорочення, [PERSON] (а.с.67). Позивач зазначила, що з наказом № 296 від 28.12.2016 року про скорочення штатів, на підставі якого був виданий наказ № 85, її ознайомлено не було та їй невідомо які посади скорочуються, хоча наказом № 294 від 28.12.2016 року, який в подальшому був скасований, попереджалися всі працівники. 28.04.2017 року листом позивачу була запропонована посада головного бухгалтера Коростишівської ЗОШ №3. Згідно наказу № 206-к/тр від 30.06.2017 року [PERSON] звільнено з посади 30.06.2017 року у звязку з скороченням штату, п.1 ст.40 КзпП України (а.с.16). Суд не бере до уваги наказ № 294 від 29.12.2016 року Про попередження працівників централізованої бухгалтерії відділу освіти про наступне звільнення за скороченням штатів, на який посилається позивач, оскільки вказаний наказ скасовано. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що оскільки в організації проводилося реформування, то виникла потреба в скороченні людей. 27.04.2017 року відбулося засідання профкому, де вирішувалося питання скорочення певної кількості працівників та був наданий дозвіл на скорочення. В подальшому працівники були попережені про наступне звільнення за 2 місяці. 30.06.2017 року [PERSON] була запропонована посада бухгалтер, яку обіймала [PERSON], оскільки [PERSON] звільнялася з 03.07.2017 року. Однак [PERSON] відмовилася від даної пропозиції. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що у квітні 2017 року був лист від керівника установи про можливе скорочення штатних одиниць, який подавався на засідання профкому. В бухгалтерії скорочувалося 6 штатних одиниць. В подальшому вона була запрошена як член профкому на засідання профкому відділу освіти, яке проводилося 27.04.2017 року в актовому залі. Цього ж дня була надана згода на звільнення вказаних працівників. [PERSON] була присутня на вказаному засіданні профкому. В подальшому начальник відділу освіти звернувся з листом щодо звільнення працівників. [PERSON] була запропонована посада бухгалтера в школі № 3, однак від даної посади відмовилася. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що 27.04.2017 року відбулося засідання профкому з питань скорочення працівників. [PERSON] також викликалася на вказане засідання, повідомлялася в усній формі, та була присутня на ньому. На засіданні профкому вона повідомила, що поїде на відпочинок, потім подасть на суд та поновиться на роботі. На засіданні профкому [PERSON] була запропонована посада головного бухгалтера у школі №3. [PERSON] спочатку погодилася на вказану пропозицію, а потім відмовилася. 30.06.2017 року [PERSON] була запропонована посада спеціаліста 2 категорії на зарплату у відділі освіти, оскільки працівник, який обіймав вказану посаду, звільнявся. Однак, позивач відмовилася від даної пропозиції. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що 27.04.2017 року під час засідання профкому з питань скорочення працівників [PERSON] пропонувалася посада головного бухгалтера у школі №3. 30.06.2017 року [PERSON] була запропонована посада спеціаліста 2 категорії на зарплату у відділі освіти, оскільки працівник, який обіймав вказану посаду, звільнявся у липні. Від даної пропозиції позивач відмовилася. Свідок [PERSON] суду надала аналогічні покази допитаних попередньо свідків. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 233, 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний (міський) суд може поновити ці строки. Суд вважає, що позивач звернулася до суду із позовними вимогами, які випливають із трудових відносин, а отже строк позовної давності становить один місяць. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що з моменту вручення [PERSON] трудової книжки минуло більше місяця, тому строк на оскарження, встановлений ст. 233 КЗпП України пропущений, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року №9 (з наступними змінами) встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причину пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що будь-яких поважних підстав для поновлення строку звернення до суду позивачем не наведено, оскільки про звільнення позивач була повідомлена своєчасно та належним чином, однак до суду за захистом свого порушеного права, як це передбачено КЗпП України, своєчасно не звернулася, тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку звернення до суду. Не може бути й задоволена вимога позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.06.2017 року до дня фактичного поновлення на роботі, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З аналізу вказаної статті вбачається, що виплата працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливо лише в разі поновлення працівника на роботі. Оскільки судом відмовлено в задоволенні вимоги позивача про поновлення її на посаді, з якої її було звільнено, не підлягає до задоволення й вимога про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За моральну шкоду, заподіяну працівникові під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах (п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Позивачем в судовому засіданні не доведено факт завдання моральної шкоди відповідачем. Таким чином, суд аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed