Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про скасування державної реєстрації прав [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 911080746101, а саме: запис про право власності - 14321290 від 22.04.2016 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29416391 від 26.04.2016 року, прийняте приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Христиною Василівною. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є єдиним спадкоємцем своєї матері - [PERSON] , яка склала на її ім`я заповіт, предметом якого є все майно, належне спадкодавцю на день смерті, в тому числі житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка, що знаходиться за цією адресою. Мати померла [INFO] , після чого вона набула право власності на зазначений будинок. В подальшому дізналася, що на підставі рішення міськвиконкому № 1450 від 22.10.1954 року за будинком закріплена земельна ділянка, площею 2840 кв.м., право користування якою перейшло не неї в порядку спадкування. Відповідач є її племінником та 06.08.2018 року направив їй лист з проханням погодити межі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Право власності на таку будівлю відповідач набув на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 27.08.2014. Така декларація містить недостовірні відомості, зокрема, про приналежність відповідачу права користування земельною ділянкою на підставі рішення № 1450 від 22.10.1954 року. Крім того, вказана декларація не зареєстрована у відповідному державному Єдиному реєстрі декларацій про готовність об`єктів до експлуатації. Сам же будинок, який в подальшому отримав № 48Б був самочинно зведений її матір`ю, внаслідок чого відповідач не має права на цей будинок, а натомість, право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані при будівництві цього будинку перейшли до неї в порядку спадкування. Вважає, що в такому випадку у державного реєстратора не було підстав для проведення державної реєстрації права власності і тому, просить в судовому порядку скасувати таку державну реєстрації. Відповідач [PERSON] не погодився та в особі свого представника подав відзив на позову заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Зазначає, що спадкодавець [PERSON] набула право власності на будинок [ADDRESS] на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Інспекцією ДАБК у Львівській області 27.08.2014 року і таким чином, в порядку спадкування позивач набула право власності виключно на зазначений будинок загальною площею 231,4 кв.м. Що стосується площі земельної ділянки, закріпленої за таким будинком, то з огляду на чинне на той час законодавство за спадкодавцем не могла бути закріплена земельна ділянка, площею 2840 кв.м., оскільки це значно перевищувало граничні норми. Відповідно, земельна ділянка такої площі не могла бути успадкована позивачем. Крім того, раніше позивач вже зверталась з відповідним позовом до суду про визнання права власності на будинок [ADDRESS] , зазначаючи в такому позові про проведення будівельних робіт саме відповідачем. Вона також неодноразово наголошувала, що саме відповідач здійснив будівництво будинку [ADDRESS] , а відтак, не відповідає дійсності її твердження про самочинне будівництво такого будинку її матір`ю. Таким чином, відповідач на законних підставах набув право власності на будинок [ADDRESS] , що виключає можливість скасування запису про державну реєстрацію. Окремо звертає увагу на відсутності порушень прав позивача, про що також не зазначається у позові. У зв`язку з наведеним, просить відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив представник позивача наводить аргументи, аналогічні мотивам позову. Крім цього зазначає, що захисту підлягає не лише порушене право, але й охоронюваний законом інтерес. Відповідач без законних підстав набув право власності на спірний будинок, чим по суті порушив її цивільний інтерес, пов`язаний із оформленням права на земельну ділянку, на якій розташований належний їй будинок. Твердження відповідача [PERSON] про те, що саме ним здійснювалось будівництво спірного будинку з покликанням на акт мешканців вулиці та позицію позивача в іншій справі є оціночними та не мають жодного відношення до спору в даній справі, адже цими обставинами чи їх спростуванням позивач не обґрунтовує свої позовні вимоги. Також, в іншій справі не досліджувались підстави набуття права власності відповідачем на спірний будинок, внаслідок чого зроблені у ній висновки не є обов`язковими. У письмових запереченнях проти відповіді на відзив представник відповідача [PERSON] наводить аргументи, аналогічні мотивам відзиву, додатково зазначаючи, що відсутність інформації про реєстрацію його декларації у відповідному державному реєстрі не може мати наслідком скасування його права власності, оскільки він не може нести ризик настання наслідків, пов`язаних з помилкою державних органів. Інших заяв по суті справи не надходило. Позовна заява поступила до суду 25.10.2019 року. Первинно, позов пред`являвся до двох відповідачів - [PERSON] та приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Куйбіди-Кришкевич Х.В. У зв`язку із смертю останньої за клопотанням представника позивача суд виключив приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Куйбіду-Кришкевич Х.В. з числа відповідачів, про що в судовому засіданні 10.03.2021 року без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.10.2019 року, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.10.2019 року в порядку забезпечення позовних вимог, заборонено посадовим особам, що виконують функції державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно, вчиняти дії щодо реєстрації переходу права власності у будь-якій формі та у будь-який спосіб вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 911080746101. Також заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо продажу, дарування, міни, звернення стягнення, реалізації, відчуження та зміни власника житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 911080746101). Ухвалу про відкриття провадження оскаржив відповідач [PERSON] . Для розгляду апеляційної скарги справа направлена до Львівського апеляційного суду. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17.03.2020 року закрито апеляційне провадження, після чого справа повернулася до суду та була призначена до судового розгляду. Підстави позову та обсяг питань, які мають бути вирішені у цій справі не дозволяються визнати її складною. В розумінні п.2 ч.6 ст.19 ЦПК України справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов назустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. Інтереси сторін представляли адвокати, що відповідно до статті 221 ЦПК України звільняє суд від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх у разі необхідності. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судовому засіданні представники позивача висловилися про підтримання позовних вимог. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила з підстав, викладених у відзиві та письмових запереченнях. Просить відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Попереднім власником будинку була мати позивача [PERSON] . Позивач набула право власності на цей будинок в порядку спадкування після своєї матері, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.04.2018 (т.1 а.с.16). Як зазначено у цьому свідоцтві, житловий будинок в цілому складається з чотирьох кімнат житловою площею 142,1 кв.м. та кухні, загальна площа будинку становить 231,4 кв.м. Згідно архівного витягу з рішення виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих № 1450 від 22.10.1954 (т.1 а.с.28), за будинком [ADDRESS] , що знаходиться в особистому користуванні [PERSON] залишено у користуванні присадибну ділянку, площею 2840 кв.м. Також відомо, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.1975 року (т.1 а.с.25-26) відчужила будинок [ADDRESS] на користь мати позивача - [PERSON] . Як зазначено у цьому договорі, будинок в цілому складається з однієї кімнати, жилою площею 13,4 кв.м. та однієї кухні. Право власності позивача зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.31-32). Відповідач є власником житлового будинку [ADDRESS] , про що також міститься відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і що також стверджується відповідною Інформаційною довідкою (т.1 а.с.41-42). Запис про право власності - 14321290 від 22.04.2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29416391 від 26.04.2016 року, прияйте приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В. Копія рішення долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.187). Підставою виникнення права власності зазначено декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ЛВ 142142390929, видану 27.08.2014 року Інспекцією ДАБК у Львівській області. Копія цієї декларації долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.36-40). У декларації вказано, що згаданим вище рішенням виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих № 1450 від 22.10.1954 року підтверджується право власності чи користування земельною ділянкою. На відповідні адвокатські запити представника позивача, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, а також Держархбудінспекція надали відповіді (т.1 а.с.46, 47) про відсутність інформації щодо реєстрації зазначеної декларації у Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів. Вважаючи, що реєстрація права власної є незаконною, позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). На думку суду, позовні вимоги у цій справі складаються з двох окремих, але тісно взаємопов`язаних аспектів, які треба розглядати разом: реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації та реєстрації права власності на будинок. Таким чином, з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд одночасно повинен вирішити питання про наявність підстав для набуття права власності та про наявність підстав для позбавлення відповідача права власності. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Захід, про який йдеться в змісті позовних вимог в першу чергу направлений на позбавлення відповідача його власності і тому, суд розгляне справу в світлі положень першої статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка висловлена ним з цього питання і яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується в Україні як джерело права. Так, згідно цієї норми кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своєму рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), Суд проаналізував Статтю 1 як таку, що містить в собі «три чітких правила»: перше правило, викладене у першому реченні першого пункту, носить загальний характер та проголошує принцип мирного володіння майном; у другому правилі, що міститься у другому реченні першого пункту, йдеться про позбавлення власності та встановлюються певні умови щодо цього; третє правило, викладене у другому пункті, визнає, що Держава-учасник має право, серед іншого, контролювати користування майном відповідно до загальних інтересів (Серія A № 52, пункт 61). Далі Суд зазначив, що перед тим, як аналізувати, чи було дотримане перше загальне правило, необхідно визначити, чи застосовуються два інших правила (там само). Ці три правила не є, однак, «різними» в розумінні того, що вони непов`язані. Друге і третє правило стосуються особливих випадків втручання у право на мирне володіння майном, і отже, мають тлумачитися в світлі загального принципу, визначеного у першому правилі (див. поміж багатьох інших джерел, справа «Джеймс та інші» (James and Others), § 37). Як наслідок, при розгляді справ за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції Суд застосовує ті ж самі підходи для оцінки втручання, що й для статей 8-11 Конвенції та послідовно вирішує питання про дотримання трьох ключових принципів, згідно яких втручання в право мирного володіння майном має здійснюватися: 1. «на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права» (законність втручання); 2. воно повинне мати легітимну мету («в інтересах суспільства»); 3. бути пропорційним (тобто має бути забезпечений справедливий баланс між інтересами особи з одного боку та інтересами суспільства з іншого. Іншими словами, на особу при втручанні в її права за статтею 1 Першого протоколу не повинен бути покладений «надмірний індивідуальний тягар»). Відповідно суд, розглядаючи дану справу за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, буде дотримуватись саме цієї послідовності і при встановленні порушень одного ключового принципу втручання у право відповідача на мирне володіння майном одразу буде визнано несумісним із статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, а подальша перевірка дотримання наступних критеріїв буде припинена через недоцільність. Чи є втручання таким, що здійснюється на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (законність втручання)? Як неодноразово зазначав Суд у своїх рішеннях, відповідно до Статті 1 Протоколу № 1 будь-яке втручання державної влади у мирне володіння майном має бути законним: дійсно, друге речення першого пункту цієї Статті дозволяє позбавлення майна «за умов, передбачених законом». Більше того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є поняттям, закріпленим у всіх Статтях Конвенції (див. справи «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece [GC]) (по суті), № 25701/94, § 79, ЄСПЛ 2000XII, та «Броньовский» (Broniowski), § 147). Однак саме по собі юридичне закріплення у національному законодавстві не є достатнім для відповідності принципу законності. До того ж, юридичне закріплення повинно мати певні якості, а саме воно повинно відповідати принципу верховенства права та забезпечувати гарантії проти свавілля. З цього випливає, окрім того, що юридичні норми, на яких ґрунтується позбавлення власності, повинні відповідати вимогам національного законодавства Держави-учасника, у тому числі Конституції, вони повинні бути у достатній мірі доступними, чіткими та передбачуваними у застосуванні (див. справу «Гісо-Галлісей проти Італії» (Guiso-Gallisay v. Italy), № 58858/00, §§ 82-83, від 8 грудня 2005 року). Суд також зазначає, що подібні міркування застосовуються до втручання у мирне володіння майном. Що стосується поняття «передбачуваності», його межі у значній мірі залежать від змісту інструменту, що є предметом розгляду, сфери, на яку воно розповсюджується, а також кількості та статусу тих, щодо кого воно має застосовуватися (див. mutatis mutandis, справу «Суд [PERSON] та інші проти Італії» (Sud Fondi S.r.l. and Others v. Italy), № 75909/01, §109, від 20 січня 2009 року). Зокрема, правило є «передбачуваним», коли воно надає засіб захисту проти свавільного втручання державних органів (див. справу «Центро Європа 7 С.р.л. та [PERSON] » (Centro Europa 7 S.r.1. and Di Stefano), згадуване вище, § 143). Аналогічно, застосовуваний закон повинен забезпечувати мінімальні процесуальні гарантії, співрозмірні із важливістю відповідного принципу (див., mutatis mutandis, справи «Санома Уйтгеверс Б.В. проти Нідерландів» (Sanoma Uitgevers B.V. v. the Netherlands [GC],), № 38224/03, § 88, від 14 вересня 2010 року; «Вістінс та Перепьолкінс проти Латвії» (Vistiтр and Perepjolkins v. Latvia [GC]) № 71243/01, § 96-98, від 25 жовтня 2012). Перший аспект. За змістом частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Правові та організаційні основи містобудування регулює Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин реєстрації декларації, на підставі якої відповідач набув право власності на спірне майн). За пунктом 2 частини першої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до I - III категорій складності. Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України. Згідно з частинами четвертою-шостою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації. Згідно з частиною восьмою, десятою статті 39 Закону № 3038-VI Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката. Відповідно до пунктів 17, 20, 21 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрація декларації здійснюється з дотриманням вимог Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності». Інспекція перевіряє протягом десяти робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацію. У разі коли декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, Інспекція повертає її на доопрацювання з обґрунтуванням підстав повернення у строк, передбачений для її реєстрації. Після усунення недоліків, що стали підставою для повернення декларації на доопрацювання, замовник може повторно звернутися до Інспекції для реєстрації декларації. Законом України від 20 листопада 2012 року № 5496-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань регулювання містобудівної діяльності» (набрав чинності з 5 січня 2013 року) Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» доповнено, зокрема, статтею 39-1, відповідно до частини першої якої у разі якщо замовник самостійно виявив технічну помилку у надісланому повідомленні про початок виконання підготовчих чи будівельних робіт, зареєстрованій декларації про початок виконання підготовчих чи будівельних робіт або про готовність об`єкта до експлуатації, а також у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які не є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом відповідно до закону, до такого повідомлення або декларації вносяться зміни у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Замовник зобов`язаний протягом трьох робочих днів надати достовірні дані щодо інформації, яка потребує змін, для внесення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю відповідних відомостей до реєстру, а також до повідомлення або декларації. Згідно з частинами другою, третьою статі 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування повідомлення або декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів з дня скасування. Після скасування реєстрації відповідного повідомлення або декларації замовник має право повторно надіслати повідомлення або подати декларацію згідно з вимогами, встановленими законодавством. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2013 року № 918, постанову Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 доповнено новим розділом «Порядок внесення змін до декларації, скасування декларації» (пункти 28, 29 Порядку), де серед іншого передбачено, що у разі виявлення Інспекцією наведених у декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які не є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом відповідно до статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Інспекція письмово повідомляє замовника протягом одного робочого дня з дня такого виявлення. У разі виявлення Інспекцією недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню Інспекцією. Інспекція скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного наказу та виключає запис про її реєстрацію з єдиного реєстру протягом п`яти робочих днів з дня виявлення факту подання недостовірних даних, наведених у декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. Інспекція скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року № 750 Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, який було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», викладено в новій редакції. Проте, положення щодо порядку скасування державної реєстрації у випадку виявлення у ній недостовірних відомостей за змістом залишились такими ж, що й у попередній редакції цієї постанови. Зокрема, у пункті 22 зазначеного Порядку у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю. Орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного розпорядчого акта. Запис про реєстрацію декларації з реєстру виключається Держархбудінспекцією не пізніше наступного робочого дня, з дня повідомлення органом державного архітектурно-будівельного контролю про таке скасування. Орган державного архітектурно-будівельного контролю також скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили. Таким чином як зазначив Верховний Суд під час розгляду справи № 815/349/15 (постанова від 01.02.2019) Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює декларативний принцип, зокрема, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом (реконструкцією) об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності. Обов`язком органу державного архітектурно-будівельного контролю перед здійсненням реєстрації декларації є лише перевірити повноту задекларованих замовником відомостей, але не перевіряти їх достовірність. Повертаючись до обставин даної справи суд найперше зазначає, що питання про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації ні в адміністративному, ні в судовому порядку не вирішувалось. Також ніщо не свідчить про те, що вказана декларація є підробленою, хоча слід визнати існування певних неузгодженостей, на які немає відповідей, проте які не дають підстав для задоволення позову. Так, згідно частини третьої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» орган державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, веде єдиний реєстр отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, повернених декларацій та відмов у видачі таких дозволів і сертифікатів, який формується на підставі інформації, поданої органами державного архітектурно-будівельного контролю. На виконання вимог цієї норми наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України затверджено № 92 від 24.06.2011 року затверджено Порядок ведення єдиного реєстру отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів. Згідно з пунктом другим цього Порядку, Єдиний реєстр ведеться з метою забезпечення: обліку повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт; обліку декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт; обліку дозволів на виконання будівельних робіт та відмов у їх видачі; обліку анульованих дозволів; обліку переоформлених дозволів; обліку декларацій про готовність об`єкта до експлуатації; обліку сертифікатів та відмов у їх видачі; відкритості, доступності інформації про видані та зареєстровані повідомлення, декларації, дозволи, сертифікати та відмови у їх видачі. Як уже зазначав суд вище, інформація щодо видачі/реєстрації декларації на будинок [ADDRESS] відсутня у Єдиному реєстрі, однак, реєстрація декларації та внесення інформації до реєстру це різні поняття і відсутність такої інформації не може свідчити про нереєстрацію декларації, адже за змістом зазначеного вище законодавства ведення Єдиного реєстру в першу чергу пов`язане обліком інформації та її відкритістю, а не з її достовірністю. Крім цього, у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, рішення від 20.10.2011, п. 71) ЄСПЛ встановив порушення статті першої Першого протоколу до Конвенції саме через порушення принципу «належного урядування» та з посиланням на свою практику вказав, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). Також як зазначив ЄСПЛ в цій справі можливість приймати рішення про виправлення помилки без обмеження часовими рамками має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу («Рисовський проти України», заява № 29979/04, рішення від 20.10.2011, п.73). У справі яка розглядається реєстрація права власності відповідача на будинок [ADDRESS] - мати позивача і ніщо не свідчить про те, що остання заперечувала проти права власності відповідача. Крім того, не слід забувати, що хоча мати позивача набула право власності на будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.1975 року, в подальшому це майно змінилось, а будинок збільшився у своїй площі з 13,4 кв.м. до 231,4 кв.м. Зрештою, у свідоцтві про право на спадщину за заповітом не має згадки про належність спадкодавцю майна саме на підставі договору від 07.05.1975 року, а натомість зазначено, що спадкодавцю [PERSON] майно належало на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 25.01.1993 року, і, що найголовніше, декларації про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ЛВ 142142390939, виданої Інспекцією ДАБК у Львівській області - зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.04.2016. Суд не помилився і дійсно, як по відношенню до будинку будинок [ADDRESS] , так і по відношенню до будинку [ADDRESS] зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації під тим же номером і з тією ж датою. Копія цієї декларація долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.36-40, 249-253). Суд розуміє, що в даному випадку має місце неузгодженість, яку сторони жодним чином не пояснюють. Однак, це не завдання суду в межах цієї справи вирішувати питання чому відносно двох різних об`єктів будівництва зареєстровано декларацію з одним і тим же номером. Таким чином, суд вважає, що відсутність інформації про реєстрацію спірної декларації не є підставою для задоволення позову і будь-яке інше рішення буде несумісним з гарантіями, передбаченими статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Другий аспект. Що ж стосується другого аспекту цієї справи, пов`язаного з реєстрації права власності на спірне майно, суд також не переконаний, що існують підстави для задоволення позову. Зокрема, пункт перший частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі в редакції, чинні на момент виникнення спірних правовідносин - реєстрації права власності за відповідачем)визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі статтею другою Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведених норм державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Під час дослідження судом обставин існування в особи права власності, необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація права не є підставою виникнення права власності, такої підстави законом не передбачено. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року в справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), постановах Верховного Суду від 26.05.2021 в справі № 200/14707/17, від 27.02.2018 в справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 в справі № 916/675/15 та постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 27.01.2020 в справі № 910/10987/18. Відповідно до пункту третього частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. Підпунктами першим, третім пункту 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 р.); 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки). Згідно мотивів позову саме недотримання цих норм закону на думку позивача виключало можливість проведення спірної реєстрації права власності. До матеріалів справи долучено копію реєстраційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] (т.1 а.с.185-206) і, як вбачається, до такої долучено копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а документ про присвоєння окремої поштової адреси відсутній. Як уже зазначалось вище, реєстрація декларації та внесення інформації до реєстру це різні поняття і відсутність такої інформації не може свідчити про нереєстрацію декларації, внаслідок чого у державного реєстратора не було підстав для відмови в держаній реєстрації речових прав на нерухоме майно. Що стосується відсутності документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, то суд повертаючись до своїх висновків про юридичну визначеність не вважає вказану обставину самодостатньою підставою для скасування права власності відповідача, особливо враховуючи той факт, що суду так і не подано доказів про порушення законних інтересів позивача. Так, згідно частини третьої статті 90 ЗК УРСР 1970 року, який був чинний на момент придбання матір`ю позивача будинку [ADDRESS] , якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена у користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу. В свою чергу, як зазначено в частині другій статті 88 цього Кодексу, в містах, де допускається індивідуальне житлове будівництво, виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 гектара, з врахуванням місцевих умов, незалежно від кількості членів сім`ї. Крім того, згідно з абзацом третім пункту 5 постанови Верховної Ради УРСР від 18 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування. Відповідно до статті 22 ЗК Української РСР 1990 року право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється. Згідно зі статтею 23 ЗК Української РСР 1990 року право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Отже, у зв`язку з набранням чинності з 15 березня 1991 року ЗК Української РСР мама позивача була зобов`язана оформити своє право користування земельною ділянкою, оскільки приступати до користування земельною ділянкою без складення правовстановлюючого документу заборонялося. Висновки аналогічного змісту висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.05.2020 (справа № 153/442/18). У справі яка розглядається попри наявність рішення № 1450 від 22.10.1954 року про закріплення за будинковолодінням [ADDRESS] А земельної ділянки, площею 2840 кв.м., не має жодного доказу, що земельна ділянка саме такої площі перейшла у користування [PERSON] , хоча відомо, що вказаний будинок зазнав змін і 25.01.1993 року, тобто вже після набрання чинності ЗК УРСР 1990 року мама позивача отримала відповідне свідоцтво про право власності на житловий будинок, після чого цей будинок взагалі ще раз був реконструйований. Суд обізнаний із судової практикою Верховного Суду про те, що існує принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, однак в цій справі він хоче наголосити, що немає жодного доказу про єдність будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 2840 кв.м., оскільки після ухвалення рішення № 1450 від 22.10.1954 року, користувач цієї земельної ділянки змінився і за чинним на той час законодавством новий користувач не міг мати у користуванні земельну ділянку такої площі (як мінімум суду не надано доказів про протилежне) і після цього юридична доля будинку змінювалась двічі. Не слід також забувати, що право позивача на земельну ділянку на даний час жодним чином не узаконене, а за змістом пункту «г» частини першої статті 121 ЗК України, позивач вправі приватизувати земельну ділянку для будівництва та обслуговування свого будинку розміром не більше 0,10 га. Таким чином, підсумовуючи згадані вище висновки, суд констатує, що оскільки декларація про готовність об`єкта до експлуатації у встановленому законом порядку не скасована, а в межах цієї справи не встановлено факту порушень прав та інтересів позивача, на думку суду скасування державної реєстрації права власності відповідача, проведеного на підставі цієї декларації не відповідатиме вимогам законності. Вказаного достатньо для висновку, що скасування державної реєстрації права власності відповідача на будинок [ADDRESS] становитиме порушення статті першої Першого протоколу до Конвенції, а відтак, суд відмовляє в позові та не буде вирішувати питання про наявність легітимної мети та пропорційності такого втручання. Також суд не буде вирішувати питання про те, хто саме побудував будинок [ADDRESS] , оскільки його самочинний статус в межах даної справи не підтвердився. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В останньому судовому засіданні представник відповідача зробила відповідну заяву щодо подання доказів про витрати відповідача на професійну правничу допомогу. Як наслідок, суд розгляне вказане питання пізніше, або ж залишить таку заяву без розгляду у випадку неподання доказів про такі витрати протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Outcome: dismissed