Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], про стягнення грошових коштів, мотивуючи його тим, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] 13.09.2011 року, приватним нотаріусом КМНО Марченко О.І. була заведена спадкова справа №12/2011. Позивач має право на ? частку спільного майна подружжя, набутого під час шлюбу, котре, у тому числі, складалося з грошових всд.в її чоловіка у банківських установах. З зв'язку з юридичною необізнаністю, похилим віком та існування певних ризиків, позивач доручила своєму старшому сину [PERSON], відповідачу, оформити всі необхідні документи та отримати в банківських установах належні їй грошові кошти с послідуючою передачею їй. З цією метою 27.03.2012 року позивач видала на ім'я відповідача довіреність, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Марченко О.І. за реєстровим №453. Але відповідач досі не передав останній одержані їм у банківських установах грошові кошти. З метою з'ясування, коли і які суми належних позивачу грошових коштів було отримано відповідачем, на початку 2016 року позивач звернулася з запитами до банківських установ, у результаті чого з'ясувалося, що діючи на підставі довіреності №453, відповідачем було отримано належні позивачу грошові кошти, а саме: на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 27.02.2012 року у Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві з вкладного рахунку [NUMBER], 30.03.2012 року - 24920,68 грн. На підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 27.02.2012 року у Публічному акціонерному товаристві «УкрСиббанк» з вкладного рахунку [NUMBER], було отримано 29.03.2012 року - 12500,00 грн. та 1015,78 грн., що у сумі становить 13515,78 грн., 09.11.2012 року - 1758,62 дол. США. На підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 27.02.2012 року у Публічному акціонерному товаристві Комерційний Банк «ПриватБанк», 10.04.2012 року з вкладного рахунку [NUMBER] було отримано 7500,00 грн. та з вкладного рахунку [NUMBER] було отримано 12500,00 грн., що у сумі складає 20000,00 грн. 14.04.2016 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про виконання грошового зобов'язання, а саме передачі належних їй грошових коштів протягом семи днів. Але відповідач не виконав. Також відповідач не надав звіт про виконання доручення щодо оформлення та отримання у банківських установах належних позивачу грошових коштів, грошові кошти не передав. Довіреністю №453 не встановлено строк виконання зобов'язання про повернення отриманих грошових коштів. Позивач отримала відомості від Банку на початку 2016 року, після чого направила вимогу відповідачу. Відповідач зобов'язання щодо передачі отриманих ним у банківських установах належних позивачу грошових коштів не виконав. Таким чином з відповідача повинно бути стягнено на користь позивача заборгованість за невиконання грошових зобов'язань у розмірі 163267,00 грн., що включає в себе суми отриманих відповідачем грошових коштів в банківських установах, 3% річних та індекс інфляції. В судовому засіданні представники позивача - адвокат [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, з підстав викладених в ньому, просили його задовольнити. Представник позивача - [PERSON]вказував на те, що позивач отримала свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя 27.02.2012 року та передала відповідачу. У 2012 році позивач видала довіреність на сина [PERSON], яка діяла до 27.03.2015 року і достроково дія довіреності не була припинена. Позивач разом із сином проживали за однією адресою до середини 2012 року. Позивач особисто подавала заяву про прийняття спадщини у вересні 2011 року, а в жовтні відмовилась та отримала лише свідоцтва. Існувала ще одна довіреність, а саме на нерухоме майно. Те, що відповідач діє не в інтересах позивача, остання зрозуміла в червні 2013 року. Представник позивача - [PERSON] суду показав, що особисто він отримав усі кошти належні йому до кінця 2012 року. Спілкувався з братом і мамою з приводу того, чи отримали кошти, але маму не хвилювало це питання, враховуючи загальний обсяг спадкового майна. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях. Вказував на те, що посилання позивача на положення ст. 1006 ЦК України не узгоджується з фактичними обставинами справи, а отже вказана стаття не підлягає застосуванню до правовідносин між відповідачем та позивачем. Також вважає необґрунтованим посилання на ст.ст. 530, 524, 533-535, 625 ЦК України, оскільки ці статті передбачають права та обов'язки кредитора та боржника грошових зобов'язань. Однак, вказані статті не підлягають до спірних правовідносин, оскільки, вони врегульовані спеціальною нормою закону, а саме п.3 ч.1 ст. 1006 ЦК України, яка чітко регламентує строк щодо передачі повіреним довірителю одержаного у зв'язку із виконанням договору доручення, тобто - негайно. Оскільки грошові кошти в банківських установах були отримані відповідачем 29.03.2012 року, 30.03.2012 року, 10.04.2012 року, 09.11.2012 року, то відповідно, саме ці дати є встановленим терміном виконання зобов'язання з боку відповідача. Посилання позивача на наявність вимоги про повернення грошових коштів, яка була надіслана на адресу відповідача, взагалі не може розглядатись як правочин, оскільки вказана дія вчинена з порушенням вимог ЦК України - письмова вимога не містить підпису [PERSON] При цьому, ч.2 ст. 207 ЦК визначає, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо він підписаний стороною. Таким чином, переконатись у наявності внутрішньої волі, щодо пред'явлення вимоги про повернення грошових коштів та наявності будь-яких претензій щодо предмету спору у позивача, відповідач не мав об'єктивних та правових підстав, оскільки вона за своєю формою не відповідала вимогам ЦК України. Також представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що зверненні до суду з позовними вимогами, позивачем були порушені строки позовної давності. Заслухавши думку учасників судового процесу, які були присутні в судовому засіданні, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що після смерті чоловіка [PERSON] позивач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса КМНО Марченко О.І. із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом КМНО Марченко О.І. були видані відповідні свідоцтва, особисто позивачу. Позивач видала на ім'я свого сина [PERSON] довіреність за реєстровим № 453, яка 27.03.2012 року була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Марченко О.І. Відповідно до довіреності № 453 від 27.03.2012 року позивач уповноважила відповідача, зокрема, здійснити дії на отримання у банківських установах належних їй грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.є Згідно ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до законодавства має вчинятися правочин. Отримання відповідачем грошових коштів у банківських установах, а саме: вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, могло відбутись виключно за умови наявності у нього відповідних свідоцтв про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набутого під час шлюбу між позивачем та її померлим чоловіком [PERSON] При цьому, представник позивача у судовому засіданні, яке відбулось 23.02.2017 року стверджував, що відповідні свідоцтва про право власності на право у спільному майні подружжя знаходились у розпорядженні позивача і були передані відповідачу для виконання ним дій по отриманню грошових вкладів у відповідних банківських установах. Відповідно до листа-відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19.04.2018 року, який надійшов на ухвалу суду від 01.03.2018 року про повторне витребування від ПАТ КБ «ПриватБанк» відомостей про осіб та розмір отриманих сум грошових коштів з нарахованими відсотками з належних [PERSON] депозитних рахунків [NUMBER] та [NUMBER], документів, які підтверджують їх отримання та документів на підставі котрих вони діяли, вбачається, що виплата коштів була здійснена [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.02.2012 року. Вказані виплати були здійснені в 2012 році, однак надати квитанції про видачу готівкових коштів через відділення банку неможливо, оскільки сплив термін зберігання касових документів. За твердженнями позивача, після отримання відповідачем грошових коштів у декількох банківських установах він їх їй не передав, в зв'язку із чим і виникли підстави для звернення з позовом. При цьому, позивач обґрунтовує свої доводи тим, що відповідач не надав їй звіту про виконання доручення щодо оформлення та отримання у банківських установах належних їй грошових коштів, відсутністю розписки позивача про отримання грошових коштів, а також листами банківських установ, відповідно до яких грошові кошті, що належали позивачу, отримував [PERSON] Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України). Згідно з правилами ст.1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. За змістом зазначеної норми саме на повіреного покладено обов'язок передати довірителеві все одержане за виконаним дорученням. Позивач видала довіреність за реєстровим номером № 453, в якій зазначено переліком дій на вчинення яких вона уповноважила відповідача. При цьому, зі змісту вказаної довіреності не вбачається, що характер виконуваних дій передбачав надання відповідачем звіту про виконання доручення. Крім цього, обов'язок щодо надання звіту про виконання доручення не був передбачений і умовами усного договору доручення, який був укладений між позивачем і відповідачем, що фактично вбачається із змісту довіреності № 453. Доказів зворотного позивач не надав. Отже, посилання позивача на положення ст. 1006 ЦК України не узгоджується з фактичними обставинами справи, тобто вказана стаття не підлягає застосуванню до правовідносин між відповідачем та позивачем. Крім того, на думку суду є необґрунтованим посилання Позивача на положення ст. 530 ЦК України, оскільки згідно вказаної статті, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Проте, вказана стаття не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки, вони врегульовані спеціальною нормою закону, а саме п. 3 ч.1 ст. 1006 ЦК України, яка чітко регламентує строк щодо передачі повіреним довірителю одержаного у зв'язку із виконанням договору доручення, тобто - негайно. Отже, зважаючи на те, що грошові кошти в банківських установах відповідач отримав 30.03.2012 року в ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», 29.03.2012 року та 09.11.2012 року в ПАТ «УкрСиббанк» та 10.04.2012 року в ПАТ КБ «ПриватБанк» то, відповідно, саме ці дати є встановленим терміном виконання зобов'язання з боку відповідача. Також, не заслуговують на увагу твердження позивача на наявність вимоги про повернення грошових коштів, яка була надіслана нею на адресу відповідача, оскільки вказана дія вчинена з порушенням вимог ЦК України. Так, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, ч. 2 ст. 207 ЦК України визначає, що правочин вважається вчиненим письмовій формі, якщо він підписаний стороною. В той же час, вимога, яка надійшла від позивача на адресу відповідача, не містить підпису [PERSON], у зв'язку з чим, переконатись у наявності внутрішньої волі, щодо пред'явлення вимоги про повернення грошових коштів та наявності будь-яких претензій щодо предмету спору у позивача, відповідач не мав об'єктивних та правових підстав, оскільки вона за своєю формою не відповідала вимогам ЦК України. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Разом з тим подана представником відповідача заява про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню, так, як позивачка знала і могла знати про порушення свого права в розумінні ч.1 ст.261 ЦПК України, оскільки належні їй кошти, які знаходились на відповідних банківських рахунках вона повинна була отримати від відповідача у зв'язку з виконанням доручення негайно, а саме в день отримання відповідачем банківських коштів. Оскільки відповідач на виконання доручення позивача отримав належні їй грошові кошті, які знаходились на відповідних рахунках в банківських установах, а саме: 30.03.2012 року в ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» в сумі 24920,68 грн., 29.03.2012 року та 09.11.2012 року в ПАТ «УкрСиббанк» в сумі 13515,78 грн. та 1758, 62 дол. США і 10.04.2012 року в ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 20000,00 грн., то саме із зазначених дат мав бути відрахований строк позовної давності, протягом якого позивач мала право звернутись до суду із даним позовом та доведення факту порушення відповідачем зобов'язання за договором доручення. Суд не бере до уваги твердження представників позивача, про те, що про порушення свого права позивач дізналась на початку 2016 року, оскільки самим представником позивача в судовому засіданні було зазначено, що позивач посварилась з відповідачем в середині 2013 року, у зв'язку із чим нею і була видана довіреність на молодшого сина. Позивачка чи її представник не просили поновити строк для звернення до суду. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи все вищевикладене, в позові слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed