Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом в якому просить, визнати відповідача [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS], посилаючись те, що її померлому чоловіку [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS]. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті свого чоловіка. В силу свого здоров'я до теперішнього часу позивач не оформила право власності на спадкове майно, оскільки прикована до ліжка. В будинку зареєстрована онука позивача [PERSON], яка фактично в ньому не проживає, у зв'язку з тим, що в 2006 році виїхала з будинку та її місце знаходження позивачу не відоме. Реєстрація відповідача у будинку суттєво порушує право позивача на володіння та користування майном, унеможливлює її отримати субсидії на комунальні послуги, у зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач в судове засідання не з'явилася, від її представника - адвоката [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи у заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явилася, викликалася до суду належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не надала. Відповідно до ст.128 ч. 7. ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.128 ч. 8 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06.08.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини. 30 жовтня 19696 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] /а.с.6/. [PERSON], [INFO] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть /а.с.7/. Відповідно до ст.. 1261 ЦК України позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною п'ятою ст.. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, який прийняв спадщину. Отже судом встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем майна після смерті свого чоловіка [PERSON], а саме житлового будинку [ADDRESS], тому зазначене майно належить позивачу з моменту відкриття спадщини. Згідно з довідки Мелітопольського МБТІ від 06.04.2018 року № 678 станом на 01.01.2013 року право власності на житловий будинок [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Мелітопольською державною нотаріальною конторою Запорізької області від 06.07.1995 року за р№1-3010 /а.с.8/. Відповідно до копії довідки голови квартального комітету № 90 від 27.03.2018 року, [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS], за вказаною адресою проживала з чоловіком [PERSON], [INFO] до дня його смерті /а.с.10/. Відповідно до копії довідки голови квартального комітету № 90 від 10.04.2018 року, [PERSON] за адресою [ADDRESS], не проживає з 2006 року, зі слів сусідів /а.с.10/. В силу того, що відповідач зареєстрована в будинку, але в ньому не проживає, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року, винесеній за результатами розгляду справи № 6-2931цс16. Враховуючи той факт, що відповідач добровільно залишила будинок і на даний час в ньому не проживає, не приймає участі в сплаті комунальних платежів, її реєстрація порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідача користуватися чужим майном (будинком) на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved