Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила та в кінцевому, після роз`єднання позовних вимог у самостійні провадження в межах цієї справи просить ухвалити рішення, яким визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок з добудовою та надбудовою мансардного поверху і гаражем у [ADDRESS] загальною площею 168,6 кв.м. Здійснити розподіл спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частки зазначеного будинковолодіння та на 3/8 його частки, а загалом право власності на 7/8 частин об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку з добудовою та надбудовою мансардного поверху і гаражем у [ADDRESS] загальною площею 168,6 кв.м. з правом подальшої реєстрації та визнати за відповідачем право власності на 1/8 частин вказаного об`єкта незавершеного будівництва. Також, просить визнати за нею право власності на 7/8 частин земельних ділянок кадастровий номер 4610160300:02:004:0149 площею 0,0294 га і кадастровий номер 4610160300:02:004:0148, а за відповідачем визнати право власності на 1/8 частин цих земельних ділянок. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 12.12.2006 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13.09.2018. Від шлюбу мають двох синів [PERSON] і [PERSON] [INFO] та [INFO] відповідно. За період шлюбу, а саме 19.03.2012 відповідач приватизував земельну ділянку за адресою [ADDRESS] кадастровий номер 4610160300:02:004:0102 площею 0,0682 га, яка в подальшому була розділена на дві земельні ділянки, які є предметом спору. Розпочали будівництво будинку на вказаній земельній ділянці, 07.06.2012 від імені відповідача подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт на зазначеній земельній ділянці та надалі отримано технічний паспорт на будинок. Будинок з надбудовою і гараж не введені в експлуатацію та вважаються об`єктом незавершеного будівництва, хоча з 2013 року вони вселились і постійно проживали в ньому. Будівництво здійснювалось за її особисті кошти, однак спільними з чоловіком зусиллями. Відповідач організовував здійснення будівельних робіт, тоді як вона організувала оформлення документів та виконувала оздоблювальні роботи. Особисто витратила кошти, отримані нею як прибуток. Також використала кошти, які їй надала її матір після продажу будинку в м. Синельникове Дніпропетровської області та крім цього кошти взяті в позику. Оскільки для будівництва було використано її особисті кошти, просить визнати за нею право власності на 1/2 частку будинковолодіння. Іншу частину спірного будинковлодіння просить поділити, при цьому, з відступом від засад рівності часток, оскільки відповідач ухиляється від утримання дітей, має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 20 000 грн., застосовує домашнє насильство, виганяє їх із жила, створює нестерпні умови проживання. Тому просить поділити 1/2 частку спірного будинковолодіння шляхом визнання за нею права власності на 2/3 його частки від 1/2 частки. Загалом, просить визнати за нею право власності на 7/8 частки будинковолодіння, а за відповідачем на 1/8 частки. Оскільки земельна ділянка із об`єктом незавершеного будівництва становить цілісний майновий об`єкт, пропорційно частці від будинку просить також визнати за нею право власності на 7/8 часток земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок і яка в кінцевому була розділена на дві окремі земельні ділянки. Відзиву на уточнену позовну заяву відповідач не подав. Разом з тим, він подав відзив на позовну заяву перед роз`єднанням позовних вимог у самостійні провадження і суд не вбачає перешкод взяти до уваги ці аргументи, особливо враховуючи той факт, що вони по суті були підтримані стороною відповідача під час розгляду справи. Зокрема, заперечує проти позову, оскільки земельна ділянка на якій розташований будинок виділялась його батьку ще у 1955 році Будинок був побудований у 1957. Після смерті батька у 2006 році успадкував 1/4 частки будинку, а в подальшому 3/4 частки йому подарувала його мама. Оформлення земельної ділянки здійснював на підставі довіреності, яку видала його мама та виключно з метою завершення реконструкції господарських приміщень. На момент реконструкції позивач перебувала у м. Синельниково Дніпропетровської області, проти неї була порушена кримінальна справа та застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд з Дніпропетровської області. Тому до м. Львова вона приїхала лише в квітні 2012 року. Крім того, позивач не витрачала власних коштів і не приймала участі в будівництві, а кошти, отримані нею від відчуження будинку в Дніпропетровській області використала для придбання та реконструкції у 2016 році будинку у Львівській області, який оформлено на її матір. Тому просить відмовити в позові. У запереченні на відзив позивач наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначає, що всі юридично значимі дії відповідач вчиняв від власного імені, а не від імені своєї матері. Також, він ніколи не заявляв вимог на вказаний будинок і завжди визнавав його особистою власністю подружжя. Що стосується участі відповідача у вихованні дітей, не заперечує, що частково останній виконує свої батьківські обов`язки що зрештою є незначним. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 04.10.2018. Первинно, позивач зверталась до суду як у власних інтересах, так і у інтересах дітей [PERSON] та [PERSON] , а позовні вимоги були про: визнання за позивачем права приватної власності на 5/6 частин житлового будинку і гаража, розташованих за адресою [ADDRESS] загальною площею 168,6 кв.м.; визнання за позивачем права приватної власності на частку у земельних ділянках кадастровий номер 4610160300:02:004:0149 площею 0,0294 га; кадастровий номер 4610160300:02:004:0148 площею 0,0388 га пропорційно частці у власності у будинку 5/6 частин; виділення належну позивачу частку у житловому будинку в натурі; визначення частки в квартирі за адресою [ADDRESS] загальною площею 21,1 кв.м. по 1/3 за кожним із співвласників [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] ; припинення права власності на 1/3 частки відповідача [PERSON] у квартирі за адресою [ADDRESS] загальною площею 21,1 кв.м. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 09.10.2018 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.10.2018 у порядку забезпечення позовних вимог накладено арешт на будинок за адресою [ADDRESS] та земельні ділянки кадастровий номер 4610160300:02:004:0149 площею 0,0294 га за адресою [ADDRESS] ; кадастровий номер 4610160300:02:004:0148 площею 0,0388 га за адресою [ADDRESS] . Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.37 т.1), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Надалі, за відповідним клопотанням позивача суд своєю ухвалою від 06.03.2019 (а.с.98-100 т.1) роз`єднав позовні вимоги у три самостійні провадження. В межах цієї справи суд розглядав вимоги про визнання права приватної власності на 5/6 частин житлового будинку і гаража, розташованих за адресою [ADDRESS] загальною площею 168,6 кв.м.; визнання права приватної власності на частку у земельних ділянках кадастровий номер 4610160300:02:004:0149 площею 0,0294 га; кадастровий номер 4610160300:02:004:0148 площею 0,0388 га пропорційно частці у власності у будинку 5/6 частин. Після цього, позивач уточнила позовні вимоги, про що подала відповідну заяву від 19.03.2019 (а.с.103-106 т.1), виклавши зміст позовних вимог в кінцевій редакції та виключивши з числа третіх осіб орган опіки та піклування ЛРА ЛМР. Також, після уточнення позов пред`явлено виключно в інтересах позивача. Вказана заява подавалась в межах підготовчого провадження. Також, її копія була вручена відповідачу, про що останній власноручно розписався (а.с.107 т.1). Тому, суд прийняв таку заяву до розгляду, про що в судовому засіданні 20.03.2019 без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання. В подальшому, суд за клопотанням позивача витребував у ГУ ПФ України у Львівській області інформацію про розмір пенсії відповідача за період з часу її призначення і до березня 2019 року, про що постановив відповідну ухвалу від 10.06.2019 (а.с.132 т.1). Зазначені документи надійшли на адресу суду 30.10.2019 (а.с.8-11 т.3). Позивач є адвокатом та крім цього, її інтереси представляло ще троє адвокатів. Інтереси відповідача також представляв адвокат і за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх. Зрештою, сторони не звертались до суду з проханням роз`яснити їхні права та обов`язки. Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.09.2019 (а.с.249 т.2). Справа призначена до судового розгляду по суті. За відповідним клопотанням сторін та з їхньої згоди суд допитав позивача та відповідача як свідків. Надалі, а саме 20.12.2019 представник відповідача подав заяву про відвід головуючого (а.с.16 т.3) з тих підстав, що відповідач є присяжним Личаківського районного суду м. Львова та при розгляді іншої справи приймає в ній участь в якості складу суду разом з головуючим. Суд визнав такий відвід необґрунтованим, про що постановив відповідну ухвалу від 20.12.2019 (а.с.20 т.3) та у відповідності до чинної на той час редакції ч. 3 ст. 40 ЦПК України вирішення питання про відвід передав на розгляд іншому судді. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.12.2019 в складі судді Жовніра Г.Б. в задоволенні заяви про відвід відмовлено (а.с.24 т.3). Також за клопотанням позивача та після заслуховування думки відповідача суд скерував судове доручення до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області щодо необхідності допиту свідків [PERSON] та [PERSON] батьків позивача. Питання, які мають бути задані свідкам визначені судом після обговорення цих питань з сторонами. Документи, пов`язані з виконанням доручення, в тому числі протокол судового засідання, в якому відображено пояснення свідків надійшов на адресу суду 30.11.2020 (а.с.75-88 т.3). З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Позивач приймала участь у розгляді справи особисто та в особі своїх повноважних представників. Відповідач, також приймав участь у розгляді справи особисто та в особі свого повноважного представника. Вони мали можливість надавати суду пояснення та докази, якими підтверджуються їхні вимоги чи заперечення. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Позивач та її повноважні представники під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні мотивам позову та просили позов задоволити. Відповідач та його повноважний представник під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві. Просили відмовити в позові. Позиція суду. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, а також показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. 12.12.2006 сторони зареєстрували шлюб, що стверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.7 т.1). Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що також стверджується копіями відповідних свідоцтв (а.с.8, 9 т.1). Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13.09.2018 (а.с.152 т.1) шлюб між сторонами розірвано. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відповідач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Право власності він набув на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (1/4 частки) та договору дарування від 04.08.2011 (3/4 частки). Копії зазначених документів долучені до матеріалів справи (а.с.65, 66 т.1). Як зазначено у цих документах, будинок в цілому складається з шести житлових кімнат площею 102,6 кв.м. та двох кухонь. Загальна площа будинку становить 192,9 кв.м. До житлового будинку відносяться: сарай цегляний (Б, Д), сарай дерев`яний (В), гараж цегляний (Г), теплиця зі скла та металу (Е, Є), ворота з хвірткою (№ 1), огорожа (№ 2), замощення з асфальтобетону (І). Всі ці господарські будівлі та сам будинок відображені на плані земельної ділянки, який є додатком до технічного паспорта на будинок від 14.09.2004 (а.с.59 т.2). Крім того, як зазначено у цьому технічному паспорті (а.с.65), гараж (Г), сарай (Д), теплиця (Е, Є), були самочинним будівництвом, відмітка про що знята 14.09.2004. Відповідач також є власником земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок та господарські споруди. Зокрема, згідно копії державного акта на право власності на земельну ділянку (а.с.10 т.1) відповідач набув у власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] (кадастровий номер 4610160300:02:004:0102) площею 0,0682 га на підставі рішення Винниківської міської ради № 400 від 29.12.2011. Копія самого рішення теж долучена до матеріалів справи (а.с.110 т.2). Надалі, відповідно до нотаріально посвідченої заяви відповідача від 05.04.2017 (а.с.122 т.2) та на підставі технічної документації (а.с.111-162 т.2) вказана земельна ділянка розподілена на дві окремих земельну ділянку з кадастровим номером 4610160300:02:004:0148 площею 0,0388 га та земельну ділянку з кадастровим номером 4610160300:02:004:0149 площею 0,0294 га. Право власності відповідача на такі земельні ділянки зареєстровано у встановленому законом порядку, що стверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.163-163-5, 166-168 т.2). 07.06.2012 відповідач зареєстрував повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо робочого проекту та реконструкцію господарських приміщень під житловий будинок з добудовою та надбудовою мансардного поверху (а.с.11 т.1). Після цього на підставі рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради № 163 від 20.07.2012 (а.с.12 т.1) відповідач отримав будівельний паспорт, копія якого також долучена до матеріалів справи (а.с.14 т.1). Згідно даних технічного паспорта від 03.10.2018 (а.с.15-18 т.1), загальна площа будинку становить 168,6 кв.м. Порівнюючи дані технічного паспорта 2004 року та дані технічного паспорта 2018 року стає очевидним, що новий будинок А-1 побудований на місці колишніх господарських споруд, які в технічному паспорті 2004 року позначені літерами Б, В, Г, Д. Відповідно до обставин справи саме цей будинок є предметом спору. Будинок А-1, загальною площею 192,9 кв.м. предметом спору не є. Як на момент пред`явлення позову, так і на даний час будинок А-1 в експлуатацію не зданий чого сторони не оспорюють. Позивач стверджує, що будинок фактично готовий до експлуатації, однак документи не оформляються виключно через протиправну бездіяльність відповідача. Вважаючи таке майно спільною сумісною власністю та з метою його поділу позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). На думку суду, позовні вимоги у цій справі складаються з двох окремих, але тісно взаємопов`язаних аспектів, які треба розглядати разом: будинок та земельна ділянка. Таким чином з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити чи вважається об`єкт незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та чи підлягає він поділу. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Перший аспект. Будинок. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Крім того, відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі статтею 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Тому, суд відкидає твердження сторони відповідача щодо не введення будинку в експлуатацію, а питання про можливість визнання спірного об`єкта спільною сумісною власністю вирішить шляхом порівняння господарських приміщень до та після реконструкції. Після цього він вирішить питання про участь кожної із сторін у такому будівництві та визначить ступінь готовності об`єкта до експлуатації. Порівняння будинковолодіння до та після реконструкції та стан готовності об`єкта до експлуатації. Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин. Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальним правилом мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, невласника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя спричинить, непропорційне втручання у право власності на майно одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилася у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, невласник, має право на відповідну частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу. Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. У справі яка розглядається згадані вище господарські приміщення будинковолодіння [ADDRESS] зазнали змін та в кінцевому вони стали окремим об`єктом нерухомого майна житловим будинком, позначеним на плані літерою «А-1» площею 168,6 кв.м. Перед безпосередньою реконструкцією господарських приміщень за адресою [ADDRESS] складено відповідні технічні висновки (а.с.12-44, 45-66 т.2). Згідно з ними, житловий будинок [ADDRESS] знаходиться в незадовільному технічному стані з фізичним зносом 41,42 %. Оскільки глибина залягання існуючих фундаментів недостатнє (0,4 м нормативне 0,9 м), а також наявні окремі глибокі та наскрізні тріщини в стінах, нерівномірне просідання фундаменту, перекоси та випинання цоколя, існуючий фундамент обмежений у виконанні своїх функцій знаходиться у незадовільному стані із фізичним зносом 45 %. Виявлені наскрізні діагональні та горизонтальні тріщини в стінах в перемичках та під віконним отворами мають фізичний знос в межах 65 %. Пошкодженні ділянки становлять приблизно 45 % від питомої ваги всіх стін будинку. В цих межах стіни обмежені у використанні своїх функцій їх стан знаходиться в аварійному стані. В межах осей, позначених на плані літ «А-Г» та «1-4» через багаторічне затікання вологи з даху виявлені сліди протікання, вогкості на стелі та в місцях обпирання перекриття на стіни. Місцями відпала штукатурка. Фізичний знос перекриття в цих межах приблизно 60 %. Питома вага пошкоджених ділянок по відношенню до цілого приблизно 55 %. В цих межах перекриття обмежене у виконанні своїх функцій, їх стан знаходиться в незадовільному стані. Як наслідок, для безпечної експлуатації було рекомендовано провести реконструкцію, а саме: посилення фундаментів; кріплення цегляних стін, окремі ділянки яких потребують перекладки; часткову заміну перекриття, часткову заміну дерев`яних конструкцій даху з заміною покрівлі. Вказані технічні висновки складені у 2011 році тобто за час перебування сторін у шлюбі. Що ж стосується господарських приміщень, позначених літ. «Д», та гараж літ. «Г.», такі знаходяться в задовільному технічному стані з фізичним зносом 18,9 %. Загальний технічний стан даху незадовільний, а місцями непридатний. Реконструкція господарських приміщень літ. «Д» та гаражу літ. «Г» під житловий будинок з добудовою та надбудовою мансардного поверху на [ADDRESS] не погіршить технічного стану основних конструкцій елементів, покращить побутові умови мешканців і є технічно можливою при умові виконання робіт згідно поданих рекомендацій та креслень робочого проекту. Копія робочого проекту щодо реконструкції господарських приміщень літ. «Г» та «Д» під житловий будинок у двох томах долучена до матеріалів справи (а.с.67-110 т.2). Згідно техніко-економічних показників (а.с.95 т.2), будівельний об`єм робіт до реконструкції становив 634,94 кв.м. а після 1146,38 кв.м., загальна площа збільшилась з 25,44 кв.м до 175,1 кв.м. в т.ч. площа гаражу з 61,04 кв.м. до 210,7 кв.м. Щільність забудови збільшилась з 5,1 відсотка до 5,7 відсотка. Крім того, згідно викопіювання з плану м. Винники (а.с.94 т.2), внаслідок реконструкції збільшилась площа забудови (з 256,2 кв.м. до 298,6 кв.м.), а також збільшилась площа озеленення до 120 кв.м. В свою чергу, площа покриття плиткою зменшилась з 367,8 кв.м. до 328,4 кв.м. Таким чином слід визнати, що реконструкція господарських приміщень під житловий будинок є істотним збільшенням вартості майна, де відбулась зміна його геометричних розмірів та функціонального призначення, внаслідок чого також відбувалась зміна основних техніко-економічних показників і приміщення з нежитлових перетворились у житлові. Якою є участь кожної із сторін у такому збільшенні? Суд розуміє, що вказане питання є складним і по факту, у 2021 році неможливо поза всяким сумнівом вирішити питання про те, хто і скільки у 2011 2013 роках (можливо і раніше) вклав коштів для реконструкції господарських приміщень. Ще більш тяжко поза всяким сумнівом вирішити питання про те, чи були кошти, вкладені у будівництво особистою приватною власністю одного з подружжя, оскільки як позивач, так і відповідач наголошує на тому, що для реконструкції використовувались її (його) особисті кошти. Позивач надала суду копії доказів про вартість будівельних матеріалів та про їх придбання (а.с.176-178, 193-234 т.1). Відповідач стверджує, що позивач такі докази викрала в нього. В частині цих доказів покупцем зазначено відповідача. У іншій частині інформація про покупця відсутня. Докази аналогічного змісту надала суду сторона відповідача (а.с.169-228 т.2). Однак, ні перші ні другі докази не є беззаперечним доказом того, що саме особисті кошти сторін витрачались на придбання цих будівельних матеріалів і робіт і що саме ці товари (послуги) були використані (надані) під час реконструкції господарських приміщень. Як наслідок, при вирішенні питання про участь кожної із сторін у збільшенні вартості будівництва суд застосує такий метод: 1) спочатку він вирішить, чи існують будь-які інші особи, які заінтересовані у проведенні реконструкції; 2) після цього він визначить, чи міг будь-хто з сторін провести таку реконструкцію самостійно, тобто за особисті кошти; 3) у підсумку, суд вирішить чи доводиться зібраними доказами трудова участь сторін у здійсненні реконструкції будинку. Перше питання. За наслідками розгляду справи суд згідно пояснень сторін, наданих в тому числі в поряду їх допиту як свідків встановив, що попереднім власником господарських приміщень перед їх реконструкцією були батьки відповідача. Надалі, власником будинку та приналежних до нього господарських приміщень став відповідач. Так, згідно копії свідоцтва про смерть (а.с.63 т.1) батько відповідача помер [INFO] . Мати відповідача, як уже зазначав суд вище, подарувала належні їй 3/4 частки будинковолодіння [INFO] . Мама відповідача померла. Будівництво тривало в період перебування сторін у шлюбі. Немає жодного доказу, в тому числі гіпотетичного натяку на те, що реконструкція господарських приміщень здійснювалась з метою подальшого проживання в ньому мами відповідача як попереднього власника будинковолодіння. Сторони також не повідомляли суду про існування будь-яких інших осіб, які гіпотетично могли б профінансувати проведення реконструкції будинку. Про існування таких осіб також не було встановлено під час розгляду справи. Отже відповідаючи на перше питання суд робить висновок, що окрім як позивача та відповідача не існує будь-яких інших осіб, які могли б профінансувати проведення реконструкції. Друге питання. Суд розгляне це питання з огляду на особисту ситуацію кожної із сторін. Він розглядатиме це питання окремо і в контексті того, якою є правова природа грошових коштів (особистою приватною власністю одного з подружжя чи спільною сумісною власністю подружжя). Він також керуватиметься таким нормами і застосує наступну практику, висловлену Верховним Судом з цього питання. Згідно статті 60 СК України в редакції майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до чинної на даний час частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Редакція цієї норми змінювалась, однак в контексті даного питання це не має важливого значення, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Під час розгляду цивільної справи № 489/3690/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15.11.2018 зазначив, що норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справа № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року справа № 6-2333цс15. Таким чином майно вважається особистою приватною власністю того з подружжя, якщо воно придбане за його особисті кошти. В свою чергу, особистими коштами є виключно ті кошти, які набуті одним з подружжя до шлюбу або кошти, отримані одним з подружжя від реалізації майна, набутого за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Повертаючись до обставин справи яка розглядається суд не ставить під сумнів, що реконструкція будинку відбулась за час перебування сторін у шлюбі, оскільки робочий проект, повідомлення про початок виконання будівельних робіт та будівельний паспорт видані відповідачу у період 2011 2012 року. Крім того, саме у 2012 році позивач звертався до виконавчого комітету Винниківської міської ради для отримання дозволу на видачу будівельного паспорта. Відтак, залишається з`ясувати питання про кошти, за які така реконструкція проведена. Як уже зазначав суд вище, ці питання суд розглядатиме окремо по відношенню до кожного з подружжя. (і) позивач. Суду відомо, що позивач працювала суддею у Синельниківському міськрайонному суді Дніпропетровської області. Згідно довідки про її доходи, яка видана Територіальним управлінням ДСА України в Дніпропетровській області (а.с.141 т.1), за 2007 рік її сукупний дохід становив 54623,39 грн., 2008 рік 12615,59 грн., 2009 рік 12436,80 грн., 2010 рік 19687,67 грн., 2011 рік 1606,49 грн. Допитані з цього приводу свідки [PERSON] та [PERSON] які є батьками позивача і які в порядку окремого доручення за клопотанням позивача допитувались повноважним суддею Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с.77-88 т.3) суду пояснили, що позивач була фактичним власником будинку [ADDRESS] , а після відчуження цього будинку кошти були вкладені у будівництво спірного будинку. За рахунок власних заощаджень надали доньці 3000 доларів США для проведення будівництва. Також вказали, що донька здала в ломбард коштовності приблизно на суму 12 000 доларів США. Окремо свідок [PERSON] повідомила, що саме вона була юридичним власником будинку [ADDRESS] Дані про розмір інших доходів позивача в період 2006 2012 відсутні, окрім як копій довідок № 190 та № 191 про отримання позивачем допомоги від органів соціального захисту за 2011 рік в розмірах 2269,72 грн. та в розмірі 1680 грн. відповідно (а.с.145, 146 т.1) хоча долучено копію наказу № 339-Л від 31.03.2009 (а.с.145, 146 т.1) згідно якого позивач прийнята на роботу до Міжгалузевого інституту безперервної освіти на умовах погодинної оплати праці в 2008-2009 навчальних роках а період з 01.04.2009 по 31.07.2009. Згідно виписки з рішення № 3 від 12.03.2012 (а.с.136 т.1), позивач виключена з реєстру адвокатів Дніпропетровської області КДКА у зв`язку з переїздом до м. Львова. Згідно довідки ГУ ДФС у Львівській області № 1151/10/13-10 від 05.05.2018 (а.с.144 т.1) позивач у 2017 році задекларувала дохід в розмірі 13770 грн. В силу вимог частини другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно, доходи позивача у виді заробітної плати (задекларованих доходів) за період 2007 2011, 2017 роки є об`єктом права спільної сумісної власності і використовуючи такі кошти для будівництва об`єкта нерухомості позивач помиляється, називаючи їх особистою приватною власністю. Отже, виключно на основі показань свідків ґрунтуються доводи позовної заяви про те, що для будівництва використовувались особисті кошти позивача, які, як стверджують свідки, отримані від мами позивача та внаслідок здачі коштовностей до ломбарду. Суд до таких доказів ставиться критично і пояснює це наступним. Захід, про який йдеться в змісті позовних вимог в першу чергу направлений на позбавлення відповідача його власності і тому, суд повинен врахувати положення першої статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також з врахувати практику Європейського суду з прав людини, яка висловлена ним з цього питання і яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується в Україні як джерело права. Так, згідно цієї норми кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, останній надаючи визначення поняттю «майно» виходить з ідеї про те, що у значенні статті 1 Протоколу № 1 ним може бути або «існуюче майно», або активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «правомірне очікування», що вони будуть реалізовані (див. справу «Гратзінгер та Гратзінгерова проти Чеської Республіки» (Gratzinger and Gratzingerova v. Czech Republic (dec.) [GC]), № 39794/98, § 69, ЄСПЛ 2002-VII). Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці дотримується ідеї про те, що основна мета статті 1 Першого протоколу це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції кожна Договірна держава «гарантує кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права та свободи, визначені в (...) [Конвенції]». Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що випливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статі 1 Першого протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (див. згадане вище рішення у справі «Broniowski проти Польщі», § 143; рішення у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (Sovtransavto Holding v. Ukraine), № 48553/99, § 96, ECHR 2002?VII). Отже, у справі яка розглядається суд з одного боку повинен забезпечити захист прав позивача і відповідача, а з іншого не допустити свавільного втручання у право мирно володіти своїм майном. Дотримуючись цього правила суд з посиланням на відповідне національне законодавство повторює, що за змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно частини другої статті 78 ЦПК України якщо обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України в редакції, чинній на момент перебування сторін у шлюбі договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того, як роз`яснив Пленум ВСУ в п. 12 Постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення. У справі яка розглядаються пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] по факту направлені на те, що вони подарували позивачу значну частину коштів, в тому числі отриманих після продажу будинку [ADDRESS] , хоча такі обставини можуть доводитись виключно письмовими доказами. Крім того, виключно письмовими доказами можуть доводитись факти отримання грошей в позику. Тому, суд не приймає дані пояснення свідків в якості доказів, оскільки будь-який інший підхід до таких пояснень, незважаючи на попередження свідків про кримінальну відповідальність, розширює межі для свавілля, що буде несумісним із статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, враховуючи масштаби будівництва та доходи позивача, які є спільним сумісним майном подружжя суд робить висновок, що позивач не могла за рахунок особистих коштів профінансувати зазначене будівництво. (іі) відповідач. Особиста ситуація позивача на думку суду є не кращою. Так, попри те що він був власником будинку та земельної ділянки, його доходами за період з 2007 по 2019 роки є виключно пенсійні виплати, які не можна назвати значними і що відображено у відповідній довідці (а.с.9-10 т.3). Так, у 2007 році пенсійні виплати становити від 1320,42 грн. до 1569,93 грн., у 2008 від 2177,59 грн. до 2191,59 грн., у 2009 від 2191,59 грн. до 2543,99 грн., у 2010 від 2637,59 грн. до 2649,59 грн., у 2011 від 2692,59 грн. до 2742,59 грн., у 2012 від 2764,59 грн. до 3715,39 грн., у 2013 від 3963,50 грн. до 3571,5 грн. Надалі пенсійні виплати продовжувались та до кінця зазначеного періоду сягнули 7438,78 грн. Суд звичайно розуміє, що вказана ситуація є дещо кращою по відношенню до позивача, однак не слід забувати, що і ці кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, не слід забувати, що інформація про доходи позивача після 2011 року практично відсутня і в такому випадку згідно частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Також, слід врахувати що у період будівництва на утриманні в сторін перебували двоє малолітніх дітей, що в сукупності свідчить про відсутність у відповідача можливості здійснити реконструкцію будинку за особисті кошти. (ііі) позивач і відповідач. Комплексний підхід. Суд розуміє, що існують випадки, коли підтвердити джерело походження коштів може бути неможливо, особливо з огляду на час, який минув. Так, суду не було надано переконливих пояснень про джерело коштів, які, до прикладу, розміщені на банківському рахунку відповідача (а.с.169-214 т.2). У відповідному розділі даного рішення суд не даремно згадував про принцип змагальності, намагаючись тим самим наголосити, що у даному спорі він є лише арбітром, тоді як обов`язок доведення обставин покладається на сторони. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Крім того, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з неподанням суду тих чи інших доказів. Повертаючись до обставин даної справи суд ще раз наголошує, що йому не було подано доказів про можливі доходи інших осіб, які гіпотетично могли профінансувати будівництво. Тому відповідаючи на друге питання він робить висновок, що реконструкція будинковолодіння проведена виключно за рахунок спільних затрат позивача і відповідача і будь-який інший висновок буде несумісним із принципом рівності сторін. Особливо сильно цей висновок суду підкреслюється наданими стороною відповідача банківськими виписками про наявність заощаджень та банківських вкладень (депозитів) (а.с.169-214 т.2). Незважаючи на те, що такі депозити оформлені на ім`я відповідача, договори банківського вкладу укладені в період перебування сторін у шлюбі, а отже, кошти є їх спільною сумісною власністю, що узгоджується з правовим висновком, сформулюваним Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за наслідками розгляду справи № 756/14404/15-ц (постанова від 20.06.2018). З підстав, пов`язаних із свавільністю і про які суд уже зазначав вище він не буде приймати доводи свідка [PERSON] , який допитаний за клопотанням сторони відповідача і який пояснював про наявність у відповідача особистих коштів для проведення будівництва. Третє питання. Суд розгляне вказане питання з огляду на особисту ситуацію позивача та відповідача. Специфіка даного питання не вимагає від суду окремо розглядати питання за кожним із сторін. (і) позивач та відповідач. Комплексний підхід. Позивач будучи допитаною в якості свідка суду пояснила, що особисто приймала участь у проведенні будівництва. Зокрема, виконувала різного роду будівельні та оздоблювальні роботи. Пояснення аналогічного змісту надала суду свідок [PERSON] , яка є сусідкою сторін у м. Львів-Винники. Вона також підтвердила, що сторони спільно проводили реконструкцію. Свідок [PERSON] яка теж є сусідкою позивача суду пояснила, що неодноразово бачила процес реконструкції будинку. Сторони приймали спільну участь в цій реконструкції. Сторони жили в будинку з дітьми. Під час повторного допиту вказані свідки фактично підтвердили свої пояснення. Свідок [PERSON] , який складав проект будівництва та був його архітектором підтвердив суду, що процесом будівництва займались дві сторони. Ще за час перебування сторін у шлюбі відповідач намагався узаконити права забудовника в порядку спадкування після смерті його матері. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24.02.2015 (а.с.186-187 т.1) такий позов задоволено та визнано саме за відповідачем права та обов`язки забудовника індивідуального житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, розташованого в м. Львів-Винники після смерті матері [PERSON] . В даному випадку мова йде про інший об`єкт будівництва, однак представником [PERSON] у даному спорі була його дружина [PERSON] . Пояснення протилежного змісту надав суду свідок [PERSON] , якого допитано за клопотанням сторони відповідача. Визначитись які пояснення свідків приймати, а які відкидати є неможливо, і тому суд повернеться до свого висновку, сформованого за результатами вирішення другого питання. Зокрема, немає жодного доказу що позивач самостійно здійснювала будівельні роботи, і так само, немає жодного доказу, що відповідач мав змогу самостійно здійснювати будівельні роботи. Як свідки сторони позивача, так і свідки сторони відповідача висловились про участь майстрів у виконанні будівельних робіт, що очевидно, потребувало фінансових затрат, а як уже суд встановлював вище, ніщо не свідчить про те, що хтось із сторін одноосібно за власні кошти міг профінансувати проведення будівництва. Не слід забувати, що технічний стан належного відповідачу будинку згідно згаданих вище технічних висновків був незадовільним, що додатково підтверджує інтерес сім`ї у будівництві (реконструкції) нового житла. Тому відповідаючи на третє питання суд робить висновок, що реконструкція будинковолодіння проведена виключно за рахунок спільної трудової участі позивача і відповідача і будь-який інший висновок буде несумісним із принципом рівності сторін. Підсумовуючи свої висновки за результатами розгляду першого третього питання суд визнає істотність збільшення вартості майна саме завдяки трудовим та грошовим затратам обох сторін, що в силу вимог частини першої статті 62 СК України є підставою для визнання права спільної сумісної власності. Якою є ступінь готовності будинку до експлуатації? Слід визнати, що ступінь готовності будинку до експлуатації становить практично 100 відсотків, що підтверджується відповідним висновком № 40-19-Д експертного будівельно-технічного дослідження від 25.12.2019 (а.с.27-33 т.3), до якого також долучені фотознімки внутрішнього оздоблення будинку, які не дозволяють поставити під сумнів достовірність зазначеного висновку. Зрештою, цю обставину завжди визнавала сторона позивача, тоді як сторона відповідача лише послалась на відсутність документів про прийняття будинку до експлуатації і жодним чином не пояснювала причин про неможливість прийняття будинку до експлуатації. Зокрема, мається на увазі об`єктивно непереборні причини, а не ті, які можуть бути штучно створені заінтересованою особою. Отже, ступінь готовності будинку до експлуатації відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 дозволяє визнати такий будинок спільною сумісною власністю подружжя. Як наслідок, суд задовольняє вимогу про визнання об`єкта незавершеного будівництва реконструкції господарських приміщень під житловий будинок. Застосування в даній справі принципу jura novit curia («суд знає закони»). Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Під час розгляду цивільної справи № 423/455/18 (постанова від 02.06.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловився про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. У справі яка розглядається як на підставу свого позову позивач послалась на приписи частини сьомої статті 57 СК України, якою передбачено таке: якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Водночас, предметом позовних вимог було визнання об`єкта спільною сумісною власністю, який, як зазначала сама позивач, створений за рахунок спільних затрат сторін. В такому випадку спірні правовідносини не регулюються приписами частини сьомої статті 57 СК України, оскільки майно не придбавалось, а реконструювалось, тобто істотно збільшилось у своїй вартості, що власне і мав встановити суд. На такі правовідносини поширюються приписи частини першої статті 62 СК України і тому, суд, діючи за принципом jura novit curia, при вирішенні позовної вимоги про визнання об`єкта спільною сумісною власністю з власної ініціативи застосував дану норму. Питання про поділ будинку. Як уже зазначав суд вище, степінь готовності об`єкта до експлуатації становить практично 100 %. Отже, технічно можливо провести його поділ. Вирішуючи питання про поділ спірного будинку суд керується чинними на даний час положеннями СК України та ЦК України. Так, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом ч. 1 ст. 71 СК України. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-2811цс15 сформулював правову позицію від 30.03.2016р., в якій роз`яснив, що у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 489/3573/16-ц (постанова від 26.09.2018р.). Враховуючи, що спірний об`єкт незавершеного будівництва даним рішенням суду визнається об`єктом спільної сумісної власності і такий є неподільною річчю, а жоден з колишнього подружжя не вніс на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, позов про поділ майна подружжя підлягає до задоволення у спосіб визнання як за позивачем, так і за відповідачем права власності на відповідну частку. Далі суд вирішить, чи є підстави відступити від засад рівності часток. Відповідно до частин другої третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). У справі яка розглядається немає жодного доказу про те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї і як зазначає сама позивач, він витрачав кошти на утримання належного йому нерухомого майна, де до речі, зареєстровані діти сторін. Також, немає жодного доказу, що відповідач приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідач регулярно отримував пенсійні виплати, про що суд зазначав вище, і на відміну від позивача, розмір підтверджених доходів у відповідача, в загальному більший ніж в позивача. Доводи про вчинення відповідачем насильства суд вважає не підтвердженими, а подані позивачем докази як максимум підтверджують існування між сторонами неприязних відносин. Доказів про наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 20\~000 грн. позивач не надала. З іншої сторони, на думку суду такий розмір заборгованості не дає підстав для відступу від засад рівності, особливо враховуючи той факт, що відповідач приймає ту чи іншу участь у вихованні дітей і позивач це визнає. Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 570/685/19 (постанова від 24.09.2020), проживання дітей з позивачем само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено і тому при поділі майна подружжя суд визнає за кожним із сторін право власності на 1/2 частки об`єкта незавершеного будівництва. Другий аспект. Земля. Як уже зазначалось вище, відповідач набув право власності на земельну ділянку на підставі рішення Винниківської міської ради № 400 від 29.12.2011. Як вбачається зі змісту цього рішення, земельну ділянку відповідач набув в порядку безоплатної приватизації. Державний акт йому видано 19.03.2012. В подальшому, вказана земельна ділянка розподілена на дві, що на думку суду в контексті даної справи не має вирішального значення. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 12 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому лише в період часу з 08\~лютого 2011\~року до\~12\~червня 2012\~року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08\~лютого 2011\~року та\~після 12\~червня 2012\~року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності\~\~чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. У справі яка розглядається спірна земельна ділянка набута відповідачем 19.03.2012, а отже, вона є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Враховуючи свої висновки про неподільність земельної ділянки та відсутність підстав для відступу від засад рівності часток, суд проведе поділ цієї земельної ділянки шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 частки. Оскільки на даний час юридична долі цієї земельної ділянки змінилась і така розділена на дві окремі земельні ділянки, право власності у відповідній частці слід визнати на кожну із новостворених земельних ділянок. Щодо судових витрат. Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент пред`явлення позову за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» визначено, що станом на 1 січня 2018 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1762 грн. Відповідно, судовий збір підлягав сплаті в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 704,80 грн. та не більше 8810 грн. Загальна ціна позову у даній справі становить 2\~014\~457 грн. Відповідно, до сплати підлягав судовий збір в розмірі 8810 грн. В такому випадку та у зв`язку з частковим задоволенням позову відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України та пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в загальному розмірі 9162,40 грн., сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 32 т.1) і який сплачувався за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, яку суд задоволив своєю ухвалою від 11.10.2018. Крім того, у справі яка розглядається за замовленням позивача проведена судова будівельно-технічна експертиза, предметом якої було вирішення питання про ступінь готовності об`єкта до експлуатації. Згідно відповідної квитанції (а.с.34 т.2), вартість такої експертизи становить 2000 грн. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані із проведенням експертизи. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом (ч. 5 ст. 139 ЦПК України). Правила розподілу судових витрат закріплені у ст. 141 ЦПК України. Так, за змістом частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У справі яка розглядається висновок судової експертизи № 40-19Д від 25.12.2019 підготовлений на основі договору про проведення експертного дослідження від 10.12.2019. Експертизу проводив судовий експерт Качайло Б.В. Згідно згаданої вище квитанції за підготовку цього висновку позивач сплатила 2000 грн. В кінцевому, вказаний висновок ліг в основу рішення суду і саме на підставі нього суд визначив можливість проведення поділу об`єкта незавершеного будівництва. Відтак, витрати на проведення цієї експерти пов`язані з розглядом справи. З огляду на характер спірних правовідносин та предмет спору, суд не вважає, що розмір таких витрат є необґрунтованим та/або непропорційним. Зрештою, у справі немає доказів про неспівмірність таких витрат, а в силу вимог ч. 9 ст. 139 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладається на відповідача. Крім того, ніщо не вказує на недобросовісність поведінки позивача при розгляді справи. З огляду на характер спірних правовідносин та предмет спору, немає підстав для висновку, що такий міг бути ефективно вирішений з користю для кожної із сторін в позасудовому порядку. Як наслідок, суд погоджується з обґрунтованістю розміру витрат, пов`язаних з проведенням експертизи та стягує такі витрати з відповідача в повному обсязі. Загалом, з відповідача на користь позивача належить стягнути 11162,40 грн. судових витрат. На підставі наведеного та

Outcome: partial