Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку обєктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ. На обґрунтування позовної заяви зазначає, що з серпня 2011 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сімєю, як подружжя, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були повязані спільним побутом. Від спільного проживання сторони мають дитину - [PERSON], [INFO]. 11 травня 2012 року, у період перебування у фактичних шлюбних відносинах, сторони придбали житловий будинок № 210 по вулиці Леніна (нині вулиця Центральна) у селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, право власності на який оформили на [PERSON]. Після купівлі житлового будинку, 07 червня 2012 року позивач зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою, як дружина власника житлового будинку. Після народження 14 січня 2013 року спільної дитини [PERSON], її місце проживання також було зареєстроване за вказаною адресою. 08 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] виникла сварка, в результаті якої відповідач вигнав позивача з дитиною з будинку, не дозволивши забрати навіть особисті речі. Після цього позивач з дитиною вимушена була просити притулку у сусідки - [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], де і мешкає по теперішній час. При цьому, позивач самостійно утримує спільну з відповідачем дитину, оскільки останній жодної матеріальної допомоги не надає, має заборгованість зі сплати аліментів. У звязку з викладеним позивач, посилаючись на вимоги ст. 256 ЦПК України, ст.ст. 3, 60. 61, 69, 74 Сімейного кодексу України, просить суд встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з серпня 2011 року до 08 березня 2015 року, визнати житловий будинок № 210 по вулиці Центральній (колишня Леніна) в селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], а також здійснити його поділ, визнавши за [PERSON] на підставі ст. 70 Сімейного кодексу України право власності на 2/3 частини вказаного будинку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов на тих обставинах, що в ньому зазначені. При цьому позивач пояснила, що з серпня 2011 року проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON], вела з ним спільне господарство. Від спільного проживання з відповідачем 14 січня 2013 року вона народила дитину - [PERSON]. Ще до народження дитини у травні 2012 року вони придбали житловий будинок № 210 по вулиці Центральній (колишня Леніна) в селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, у якому проживали з дозволу власниці ще до укладення договору купівлі-продажу. Частину коштів на купівлю вказаного будинку були зібрані ними спільно, у тому числі за допомогою її батька та бабусі, іншу частину коштів вони отримали шляхом отримання кредиту у банку, при цьому кредитний договір також укладався на імя [PERSON]. Вона була присутня під час укладання договорів та передачі грошових коштів. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, посилаючись при цьому на недоведеність належними та допустимими доказами обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач пояснив, що у травні 2012 року він дійсно придбав спірний будинок, однак придбав його за кошти, частина яких була його особистими зберіганнями, а частину він отримав у позику та у кредит. Ні на час придбання будинку, ні до укладення договору купівлі-продажу, він не проживав з [PERSON] однією сімєю, спільне господарство з нею не вів. У травні 2012 року, вже після купівлі, він дозволив позивачу проживати у його будинку і з цього часу [PERSON] проживала з ним, однак сімейних відносин вони не мали, спільного господарства не вели, не мали також і взаємних прав та обовязків. Не виникло цих обставин і після народження дитини, оскільки на той час у нього була інша жінка, з якою він планував створити сімю, а [PERSON] він лише пожалів, дозволивши жити у будинку. У звязку з чим вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Представники третіх осіб - Вільнянської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, та Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» у судове засідання не зявились, про день, час і місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином (а.с. 70, 111, 112, 129). Про причини своєї неявки представником Вільнянської районної державної адміністрації не повідомлено, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надано, у звязку з чим причина неявки визнана судом неповажною. А від представника Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» надійшли письмові заперечення на позов з клопотанням про розгляд справи за його відсутності (а.с. 130-135). На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представників третіх осіб. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що приблизно 15 років знайома з [PERSON]. Приблизно у 2010-2011 роках вона познайомилась з [PERSON], з якою [PERSON] проживав сімєю без реєстрації шлюбу у с. Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, де вони придбали житловий будинок ще до народження дитини. Після народження дитини вона відвідувала їх сімю, оскільки стала хрещеною матірю їх спільної дочки, іноді залишалась у них на ночівлю. При цьому [PERSON] та [PERSON] не тільки спільно проживали, виховували дитину, але й вели спільне господарство, зокрема, робили у будинку ремонт, купували побутові прилади, садили та обробляли город, вирощували свійську птицю. Після 08 березня 2015 року вона у телефонній бесіді з [PERSON] дізналась, що [PERSON] вигнав позивача з дитиною з будинку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає за адресою: [INFO]. Восени 2011 року сусідній будинок № 210 придбали [PERSON] та [PERSON]. Спочатку вони вдвох приїжджали подивитися на будинок, а через деякий час переїхали жити. Оскільки її будинок розташований поруч з спірним будинком, вона часто бачила [PERSON] та [PERSON], які, як вона вважала, були законними чоловіком та дружиною, такий висновок вона зробила споглядаючи на їх поведінку та відношення один до одного. [PERSON] та [PERSON] спільно проживали, народили та виховували дитину, вели спільне господарство, у тому числі садили та обробляли город і сад, вирощували домашню птицю. 08 березня 2015 року в результаті сварки [PERSON] вигнав [PERSON] з будинку, після чого позивач орендувала у неї у будинку кімнату, де проживає з малолітньою дочкою до теперішнього часу. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що їй на праві власності належав житловий будинок № 210 по вулиці Леніна (нині вулиця Центральна) у селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, який вона вирішила продати. Восени 2011 року до неї звернулись [PERSON] та [PERSON], які побажали придбати будинок для власного проживання. Оглянувши будинок, вони вирішили його придбати. У звязку з цим, а також необхідністю завершити оформлення документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу, що потребувало певного часу, вона дозволила [PERSON] та [PERSON] проживати у будинку ще до його продажу. В грудні 2011 року вони вїхали в будинок, а в травні 2011 року офіційно оформили договір купівлі-продажу. З розмов їх стало відомо, що будинок [PERSON] та [PERSON] купували, оскільки планували жити спільно однією сімєю. Після продажу будинку вона продовжила підтримувати відносини з ними, влітку 2012 року дізналась, що [PERSON] вагітна, після цього кілька разів відвідувала їх, бачила, що сторони ведуть спільне господарство, робили ремонт у будинку, разом обробляли город, тримали гусей. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що тривалий час [PERSON] зустрічався зі своєю нинішньою дружиною [PERSON]. З метою спільного проживання та створення сімї вони підшукували житловий будинок. Вона підказала їм придбати будинок у селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області. У подальшому вона дізналась, що [PERSON] живе у с. Матвіївка, однак не з [PERSON], а з позивачем [PERSON], у них народилась дитина. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з [PERSON] вона знайому з квітня 2006 року, тривалий час вони зустрічалися, планували створити сімю, спірний будинок вони придбали у тому числі за рахунок коштів, наданих її матірю. При укладенні договору купівлі-продажу вона присутня не була, однак їй відомо, що будинок оформлений у особисту власність [PERSON], який наразі являється її законним чоловіком. В кінці травня 2012 року вона дізналась, що у [PERSON] виник звязок з позивачем [PERSON], якій відповідач дозволив тимчасово пожити у будинку, в результаті цього звязку позивач завагітніла та у подальшому народила дитину. Зі слів [PERSON], він не жив з [PERSON] однією сімєю, не вів спільного господарства, лише приютив її, оскільки їй не було куди йди і де жити. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що тривалий час знайома з [PERSON], який з 2010 року зустрічався з її дочкою [PERSON], разом вони планували спільно жити і створити сімю, для цієї мети вони придбали будинок у с. Матвіївка Вільнянського району Запорізької області. Вона давала частину коштів на придбання будинку, ще частину передала її дочка [PERSON], а іншу частину вони сплатили за рахунок кредиту. Про те, що спірний будинок був придбаний [PERSON] спільно з позивачем [PERSON] їй нічого не відомо. Заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 11 травня 2012 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1303 (а.с. 95-96). Відповідно до п. 1 цього договору, продавець зобовязується передати у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти належний продавцю житловий будинок № 210 по вулиці Леніна у селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, загальною площею 59,9 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 1441 кв.м, з відповідними побутовими та господарськими будівлями та спорудами. На підставі вказаного договору право власності на житловий будинок № 210 по вулиці Леніна у селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області зареєстровано за [PERSON], про що свідчить [PERSON] про державну реєстрацію прав № 34272087, виданий 25 травня 2012 року (а.с. 9). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач [PERSON] посилається на той факт, що на час придбання спірного житлового будинку вона разом з [PERSON] проживала однією сімєю, як подружжя, без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, отже, придбаний [PERSON] житловий будинок є обєктом спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Згідно з положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Частиною 1 ст. 36 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Разом з тим, статтею 74 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Як зазначив Верховний Суд України у своїй правовій позиції за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка є обовязковою і викладена у постанові від № 6-97цс11 від 20 лютого 2012 року, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що сам факт спільного проживання чоловіка та жінки ще не свідчить про наявність відносин, притаманних подружжю, а для встановлення факту фактичних шлюбних відносин суд має встановити низку ознак, таких як: факт спільного проживання жінки та чоловіка; взаємна матеріальна допомога та підтримка; взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами; наявність спільного побуту; спільне виховання дітей та інші обставини, що свідчать про проживання жінки та чоловіка однією сімєю. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 статті 10, статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач [PERSON] певний проміжок часу проживала разом з відповідачем [PERSON] за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Центральна (колишня Леніна), буд. 210. Разом з тим, у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона з серпня 2011 року вела з [PERSON] спільне господарство, мала спільний побут та бюджет, а їх відносини перед третіми особами виявлялись та визнавались, як подружні. При цьому суд не приймає до уваги показання свідків з боку позивача [PERSON] ([PERSON], [PERSON], [PERSON]Д.), оскільки їх пояснення самі по собі не засвідчують факт сталих стосунків між позивачем та [PERSON] з серпня 2011 року, підтверджують тільки те, що [PERSON] приблизно з грудня 2011 року проживала у [INFO] (нині - Центральна) у селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області за місцем проживання [PERSON]. Пояснення ж цих свідків про наявність у [PERSON] та [PERSON] спільного побуду та бюджету, ведення ними спільного господарства іншими належними та допустимими доказами не підтверджено, навпаки, спростовується показаннями свідків з боку відповідача [PERSON], зокрема, свідка [PERSON] Не може підтверджувати факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету і народження спільної дитини сторін - [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження а.с. 10), оскільки вказана обставина свідчить про наявність інших відносин між чоловіком та жінкою, які не регулюються ст. 74 Сімейного кодексу України та не є предметом розгляду справи. Не приймає суд до уваги і надані позивачем [PERSON] фотографії (а.с. 72-79), оскільки нею не підтверджено належними та допустимими доказами час їх створення, а самі по собі надані фотографії не можуть підтвердити наявність між [PERSON] та [PERSON] спільного побуту, наявність взаємних прав та обовязків подружжя. набуття майна тощо. Крім того, суд звертає увагу на те, що встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з серпня 2011 року по 10 листопада 2011 року взагалі суперечать моральним засадам суспільства (ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України), оскільки [PERSON] в цей період перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою (а.с. 60). Доводи позивача, наведені у позовній заяві, спростовуються також відомостями, які містяться у договорі купівлі-продажу житлового будинку, кредитному та іпотечному договорах. Так, відповідно до абз. 7 п. 5 договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 96), покупець повідомляє, а продавець приймає до відома, що відчужуваний житловий будинок набувається ним в особисту приватну власність, бо на момент його набуття він в шлюбі не перебуває, однією сімєю без реєстрації шлюбу ні з ким не проживає. Крім того, як вбачається з п. 4 цього договору (а.с. 95 оборот), за домовленістю сторін продаж відбувся за 159516,00 грн. Суму у розмірі 28516,00 грн. продавець отримала готівкою від покупця до підписання цього договору, а решту суми в розмірі 131000,00 грн. покупець зобовязується передати продавцю після отримання кредиту на придбання вказаного житлового будинку у Публічному акціонерному товаристві «БАНК КІПРУ», в день підписання цього договору - 11 травня 2012 року, не пізніше 18 години. 11 травня 2012 року між ПАТ «БАНК КІПРУ» та відповідачем у справі [PERSON] був укладений кредитний договір № 44/45-632/2012 («КРЕДИТ НА КУПІВЛЮ ЖИТЛОВОЇ НЕРУХОМОСТІ» Ануїтет), за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 131000,00 грн. на придбання житлової нерухомості (а.с. 80-84). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 11 травня 2012 року між ПАТ «БАНК КІПРУ» та [PERSON] укладений іпотечний договір (а.с. 92-94). Предметом іпотеки за вказаним договором є, у тому числі, житловий будинок № 210 по вулиці Леніна у селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області. Відповідно до п. 2.1.8 іпотечного договору (а.с. 93 оборот), при укладенні цього договору іпотекодавець ([PERSON]) заявляє та гарантує, що він не перебуває у зареєстрованому шлюбі та не проживає однією сімєю без реєстрації шлюбу, у розумінні ст. 74 Сімейного кодексу України, з будь-якою особою. Обставини, викладені у вищевказаних договорах, підтверджені також письмовими запереченнями Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», як правонаступником прав та обовязків ПАТ «БАНК КІПРУ» за даними кредитними правовідносинами на підставі договору факторингу № 1 від 21 липня 2014 року (а.с. 130-134). Виходячи з того, що сам факт спільного проживання за однією адресою позивача з [PERSON] без встановлення факту ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету станом на час придбання спірного житлового будинку не є підставою для встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання житлового будинку обєктом спільної сумісної власності та його поділ, а факти ведення [PERSON] та [PERSON] спільного господарства, наявності у них спільного побуту та бюджету у судовому засіданні встановлені не були, належними та допустимими доказами не підтверджені, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed