Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивач звернулася до [PERSON], [PERSON], [PERSON] третs особи: [PERSON], [PERSON], Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення. З урахуванням уточнень до позовних вимог просить суд виселити відповідачів з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач [PERSON] з своєю родиною, тобто з відповідачами [PERSON] та [PERSON] опинилися в спірній квартирі в якості гістя, залишити добровільно дану квартиру відмовляється, не є таким, що набув право самостійного користування жилим приміщенням, і як особа, яка самоправно зайняла приміщення підлягає виселенню без надання іншого житла. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Додатково надали письмові пояснення, які долучені до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, додатково надали пояснення викладені в запереченнях на позовну заяву, просили відмовити в задоволенні позову, не заперечували того факту, що [PERSON] з своєю сім'єю проживали в даній квартирі, однак з 2016 року не проживають в спірній квартирі. Також не спростували того факту, що одна кімната зайнята їхніми речами, але в даній кімнаті вони не проживають. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову з обставин викладених відповідачем [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позовні вимоги. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, до суду надала заперечення на позовну заяву в яких просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності, заперечує проти позовних вимог. Дослідив в судовому засіданні матеріали справи, вислухавши пояснення сторін по справі та свідків, суд встановив наступні обставини справи. Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про права власності на житло від 29.12.1997 року, яке видане Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва. (а.с. 11). Згідно довідки Форми №3 ЖРЕО № 410 від 13.05.2015 року, в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] проживають та зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10) Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин 4, 5 ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 98 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та треті особи [PERSON], [PERSON] є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про права власності на житло від 29.12.1997 року, яке видане Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва. (а.с. 11). Відповідачі в квартирі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] не зареєстровані та проживали як тимчасові мешканці відповідно до ст. 98 ЖК Української РСР. Як встановлено в судовому засіданні відповідачі по справі мають житло та проживають в ньому, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, однак на момент розгляду справи речі відповідачів знаходяться у спірній квартирі, що заважає користуватися власникам даною квартирою. Таким чином відповідачі своїм проживанням порушують права позивача як власника спірної квартири, перешкоджаючи йому володіти, користуватись та розпоряджатись спірною квартирою. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Outcome: approved