Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

Позивач звернулась\~із позовом\~доВільнянської міської ради Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що з червня 2000 року і по теперішній час проживає у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується записом у домовій книзі про реєстрацію проживання, рахунках на оплату комунальних послуг, доглядає за квартирою, проводить поточні та капітальні ремонти. Будинок [ADDRESS] належав ТОВ «Райсількомунгосп», нині на балансі вказаного підприємства не перебуває, майно є безхазяйним. Позивачка просить визнати право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається із житлових кімнат загальною площею 20,5 кв. м., кухні загальною площею 3,3 кв. м., коридору загальною площею 5,8 кв. м., за набувальною давністю. Ухвалою суду від 30.08.2021 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка на задоволенні позову наполягала на тих підставах, що в ньому зазначені. Представник відповідача відзиву на позов не подав, у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є матір`ю позивачки, отримала квартиру [ADDRESS] від ТОВ «Райсількомунгосп», рахунки на оплату комунальних послуг оформлені на свідка. Позивачка з народження мешкає у квартирі [ADDRESS] . Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Із паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 19.08.2016 Вільнянським РС УДМС України в Запорізькій області вбачається, що позивачка народилася [INFO] . Із витягу з домової книги вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 07.09.2016. Із довідки № 2602 про реєстрацію місця проживання особи, виданої 22.07.2021 Відділом «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Вільнянської міської ради вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 07.09.2016. У матеріалах справи міститься технічний паспорт з експлікацією на квартиру [ADDRESS] , виготовлений 07.06.2021 фізичною особою-підприємцем [PERSON] на замовлення позивачки. 30.06.2021, на замовлення позивачки, ПП «Вільнянське БТІ» проведено оцінку квартири [ADDRESS] та складено висновок про вартість. Вимоги\~ ст. 264 ЦПК України\~зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном- протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч.1 ст. 344 ЦК України). Згідно із п. п. 9,11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~ ст. 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності- добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Потреба у набувальній давності виникає і у випадку придбання майна на законних підставах, коли власник втрачає необхідні докази свого статусу і, проволодівши достатній час таким майном, не може довести своїх прав. Умовами виникнення права власності за давністю володіння є: 1) добросовісність; 2) відкритість; 3) безперервність: 4) тривалість володіння. Тривалість володіння-для виникнення права власності на нерухоме майно передбачає, що особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17. За таких обставин, враховуючи, що позивачкою не доведені обставини, які дають підстави вважати рішення суду завершальним юридичним фактом, що призводить до виникнення права власності за давністю володіння, якими є добросовісність, відкритість, безперервність, тривалість володіння у їх сукупності, суд приходить до беззаперечного висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed