Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позов обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті, в березні 2018, вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що складалася в тому числі з ѕ частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, їй стало відомо, що частка в зазначеній квартирі була подарована ним його новій дружині [PERSON] на підставі договору дарування від 27.02.2014. Інша ј частина квартири, відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.09.2009 визнана за нею, як спадкове майно, після смерті матері. 29.05.2018 отриману частку квартири, відповідач [PERSON] подарувала [PERSON] . Із копії оспорюваного договору дарування, вона встановила, що він підписаний не її батьком, а його представником [PERSON] . Зазначає, що на момент, коли від імені її батька укладався договір дарування ѕ частини квартири, батько не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, внаслідок перенесених захворювань. Зокрема, після перенесеного інсульту в 2013 році, її батькові було встановлено діагноз, з якого випливає, що він не міг спілкуватися і розуміти значення слів, самостійно рухатися, права частина його тіла була паралізованою. Зазначає, що оспорюваний договір дарування укладений із значним порушенням закону, оскільки [PERSON] не мав можливості виразити свою волю, свідомо керувати своїми діями у зв`язку зі станом здоров`я. Посилаючись на викладене, позивач просить суд, визнати договір дарування ѕ часток квартири по [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] яка діяла в інтересах [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області - Красневичем О.А., 27.04.2014 - недійсним та стягнути з відповідача понесені у справі судові витрати. Ухвалою судді від 10.02.2020 позовну заяву залишено без руху. На виконання вимог ухвали позивачем усунуто зазначені в ній недоліки у визначений строк та 20.02.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Від відповідача надійшов відзив, в якому вона позовних вимог не визнала. Зазначила, що 07.07.2006 між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Між позивачем у справі та її батьком [PERSON] відносини були складними. 24.08.2013 [PERSON] потрапив до лікарні із діагнозом - інсульт, перебував на стаціонарному лікуванні, де його відвідувала донька. Після виписки, також вона декілька раз приходила до [PERSON] додому. В лютому 2014 [PERSON] прийняв рішення про те, що бажає подарувати частку належної йому квартири їй. З цією метою [PERSON] уповноважив на це [PERSON] , довіреністю № 3-174 від 24.02.2014 та в подальшому, 27.02.2014 було укладено оспорюваний договір дарування. Вказує, що зазначені вище дії відбувалися виключно з волі [PERSON] при його свідомості та повній цивільній дієздатності. Натомість, свідки, заявлені стороною позивача, як і сама позивач не бачили [PERSON] в період, коли було укладено договір дарування, а відтак не можуть стверджувати про стан його здоров`я. З огляду на викладене, просить суд відмовити у задоволені заявленого позову. Ухвалою суду від 23.06.2020 витребувано з КП «Луцька міська клінічна лікарня» медичну документацію (амбулаторну картку, виписки та інше) відносно пацієнта [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 19.11.2020 у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження на час її проведення зупинено. 01.07.2021 ухвалою суду поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 08.09.2021 закрито підготовче судове засідання у справі. Ухвалами суду від 08.09.2021 та 20.10.2021 витребувано в приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Красневича О.А. належним чином завірені копії матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування ѕ частки квартири від 27.02.2014 між [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі № 388 та щодо посвідчення договору дарування ѕ частки квартири від 29 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі № 780. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просить його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач та її представник позов не визнали, просили суд у його задоволенні відмовити з викладених у відзиві підстав та застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.09.2009 є власником ј частки квартири [ADDRESS] . Власником іншої частини квартири був [PERSON] , батько позивача. 07.07.2006 [PERSON] зареєстрував шлюб із відповідачем [PERSON] . Судом встановлено, що 24.02.2014 державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Мудрик О.Є. посвідчено довіреність за № 3-174, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] подарувати належні йому ѕ частки квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] . 27.02.2014 між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування ѕ частки квартири [ADDRESS] за № 388 , який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А. Згідно ст.717 ЦПК України договором дарування є передача або зобов`язання передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно (дарунок) у власність. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до змісту ст.255 ЦК України, підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 30 від 28.05.2021, комісія експертів ДУ «Науково-дослідний інститут психіатрії МОЗ України» встановила, що на час укладення договору дарування від 27.02.2014 [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 24.02.2014 [PERSON] при визначенні особи, яка була б його представником при укладенні правочину, а саме: договору дарування ѕ частки квартири, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, із відповіді на адвокатський запит № 1779/2.8.18 від 02.11.2018, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Луцькій міській клінічній лікарні у зв`язку з перенесеними інсультами 24.08.2013, 20.02.2015 та 30.07.2017. Після вперше перенесеного інсульту, 24.08.2013 по 13.09.2013, [PERSON] був виписаний з діагнозом ішемічний інсульт в басейні лівої СМА від 24.08.2013 з повною моторною і вираженою сенсорною афазією, правобічною геміплегією на грунті церебрального атеросклерозу. Тиmor сечового міхура. ГПЗ ІІ ст. ІХС. Дифузний кардіосклероз. Фібриляція передсердь, нормосистолічна форма, постійна. СН ІІ А ст. Діагноз свідчить про те, що пацієнт не міг спілкуватися і розуміти значення слів, які були звернені до нього, самостійно не рухався, права частина тіла паралізована, а відтак його волевиявлення на вчинення оспорюваного правочину не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Згідно наданих суду медичних карток стаціонарного хворого за 2013-2017 роки, випливає, що [PERSON] перебува на лікуванні в КЗ «Луцька міська клінічна лікарня», неврологічному та реабілітаційному відділеннях, у зв`язку з перенесеними 24.08.2013, 20.02.2015 та 30.07.2017 інсультами. Із зазначених документів, вбачається, що стан його був стабільний без суттєвих змін, зберігалась відсутність мови і повноцінного вербального контакту, правобічна геміплегія з відсутністю повноцінного функціонування правих кінцівок. У [PERSON] фіксувалась сенсомоторна афазія з відсутністю мови і продуктивного вербального контакту. З висновку судово-психіатричного експерта № 30 від 28.05.2021, комісія експертів ДУ «Науково-дослідний інститут психіатрії МОЗ України», вбачається, що сенсомоторна афазія це розлад мовлення, який виникає внаслідок ураження центру мови головного мозку. Сенсомоторна афазія проявляється нездатністю розуміти звернену мову тв. унеможливленням здатності повноцінно розмовляти , що позбавляє людину ц такому стані адекватно оцінювати оточуючу дійсність , у усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними. Проаналізувавши вказані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що на час укладення оспорюваного договору та при визначенні особи, яка була б його представником при укладенні правочину, а саме: договору дарування ѕ частки квартири [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що в силу положень ч.1 ст.255 ЦК України є підставою для визнання укладеного в такому стані правочину недійсним. Суд не приймає посилання відповідача на медичну документацію, а саме копію виписки № 14371 від 30.08.2014, № 3353 від 01.03.2015, де зазначено, що свідомість [PERSON] ясна, оскільки його свідомість була змінена настільки, що в момент укладення договору дарування та при визначенні особи, яка була б його представником при укладенні правочину, а саме: договору дарування ѕ частки квартири, він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, що підтверджується усією сукупністю досліджених судом і наведених вище доказів. Відповідно до ст. 256 ЦКУ, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст.261 ЦК України, визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що про існування оспорюваного договору дарування позивач дізналася у березні 2018 року, а до суду звернулася 05 лютого 2020 року, а відтак позивачем не пропущено строку для звернення до суду із вищевказаним позовом. За таких обставин, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності. Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна заява є підставною та підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також серед іншого витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відтак, з відповідача на користь позивача, слід стягнути 840,80 грн. судового збору та 17161,00 грн. витрат за проведення експертизи.

Outcome: approved