Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 46 будинком № 138-г по вулиці Космонавтів в м. Миколаєві. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач, хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеній квартирі, Відповідач не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 46 будинком № 138-г по вулиці Космонавтів в м. Миколаєві. Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, згідно якого він заперечує проти позову, вважає, що позивачем при поданні позову навмисно невірно було зазначено адресу його проживання та метою подання позову було усунення його від права на приватизацію квартири. Також на даний час позивач не є власником спірної квартири та відповідно у неї відсутнє право на звернення з позовом. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], опитані у судовому засіданні підтвердили факт не проживання відповідача у спірній квартирі. Ухвалою суду від 21.09.2005 року було відкрито провадження по цивільній справі. Заочним рішенням Заводського районного суду [PERSON] позов задоволено, визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою 46 будинку 138-г по вул. Космонавтів в м. Миколаєві. 26.01.2018 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва заочне рішення від 17.10.2005 року скасоване, справу передано на розгляд до Ленінського районного суду м. Миколаєва. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.03.2018 року справу прийнято до провадження. 26.03.2018 року відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час та місце судового засідання. У судовому засіданні 05.06.2018 року за результатами розгляду відповідного клопотання було залучено у якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги [PERSON], ухвала занесена до протоколу судового засідання. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до ордеру № 939 від 18.03.1982 року виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів міста [PERSON], [PERSON] , сімя якого складається з трьох чоловіків на право зайняття квартири [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 03.01.2006 року, виданого Фондом комунальної власності міської ради, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 1/3 частки, [PERSON] 1/3 частк, [PERSON] 1/3 частки Довідкою виданою житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаційною конторою № 19 від 16.09.2005 року за адресою: [ADDRESS], підтверджено реєстрацію [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] Відповідно до акту про не проживання від 08.09.2005 року, підписаний працівниками житлово-експлуатаційної контори № 19 та сусідами про те, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 26.05.1992 року. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованої 05.04.2018 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], на підставі договору дарування № 2861 від 19.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та на підставі свідоцтва про право власності від 03.01.2006 року виданого Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради. Враховуючі, те що [PERSON] на час розгляду справи не є власником вищезазначеної квартири, не є наймачем спірного житлового приміщення, що в свою чергу свідчить про відсутність порушеного права та відсутність підстав для звернення з позовом, суд вважає позовні вимоги безпідставними, не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. На підставі ст. ст. 317, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed