Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивач звернулася до [PERSON], третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку володіння, користування та розпорядження квартирою, що є спільною власністю та усунення перешкод у користування квартирою. Просить суд визначити порядок користування та розпорядження квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.08.2014 року, Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 38050534 від 05.08.2014 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25169425 від 05.08.2014 року. Разом з тим, позивачем неодноразово було запропоновано відповідачу укласти договір про порядок користування спільним майном, а саме спірною квартирою. Однак остання ухилялася від укладання вказаного договору та повідомила, що проживати у квартирі буде сама. В ході судового засідання було замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного [PERSON] у зв'язку з відчуженням квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування № 445 від 29.12.2014 року посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, хоча повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надала письмову заяву з прохання слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує. В разі неявки відповідача до суду просила розглянути справу в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Предатсавник третьої особи Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи. До початку судового засідання надалв письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Відповідно до ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів що у даному випадку вбачається за доцільне. Дослідив в судовому засіданні матеріали справи, вислухавши пояснення сторони позивача та свідків, суд встановив наступні обставини справи. Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником ? частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.08.2014 року, Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 38050534 від 05.08.2014 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25169425 від 05.08.2014 року. (а.с.9-11). Згідно довідки Форми № 3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 06.04.2016 року, в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON](а.с. 96). Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-1500цс15 від 17.02.2016 року ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Будь-яких конкретних правових доказів у спростування позовних вимог позивачки щодо визначення порядку користування спірною квартирою за запропонованим позивачкою варіантом, відповідач суду не надав і судом таких доказів не здобуто. У зв'язку з чим суд вважає, визначити порядок користування жилим приміщенням в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] виділити [PERSON] жилу кімнату площею 14,5 кв.м., жилу кімнату площею 18,6 кв.м. з балконом залишити для користування [PERSON]. Місця загального користування (коридор, кухня, ванна кімната,туалет) залишити у спільному користуванні. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку володіння, користування та розпорядження квартирою, що є спільною власністю та усунення перешкод у користування квартирою підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial