Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000274 від 10.07.2015 року та стягнути з відповідача відшкодування завданих збитків в розмірі 100\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в липні 2015 року бажаючи придбати автомобіль знайшла в Інтернеті оголошення про продаж AUTO RIA Лізингова компанія [PERSON] нового автомобіля «Hyundai Elanta» 2015 року випуску у лізинг за ціною 168\~800 грн. У даному оголошенні дізналась, що для укладення договору на придбання авто слід прибути в офіс фірми за адресою: м. Львів, вул. Коцюбинського 1. 10.07.2015 року між [PERSON] та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 000274, предметом якого являвся автомобіль «Hyundai Elanta». Однак, уповноважена на підписання договорів від імені відповідача особа [PERSON] ввела її в оману щодо умов договору. Так, зі слів [PERSON] позивач зрозуміла, що ціна автомобіля «Hyundai Elanta» 2013 року випуску складає 168\~800 грн. і після внесення авансового платежу в розмірі 50\~000 грн. та укладення договору автомобіль буде доставлено з салону з м. Харків на протязі 3-5 днів. [PERSON] провела розрахунок за зручною для позивача програмою купівлі автомобіля з виплатою впродовж 3-х років з початковим внеском 50\~000 грн., який вона відмінусувала від вартості автомобіля 168\~800 грн., і провела розрахунок щомісячних платежів 3800 грн. Однак, як виявилось, до договору менеджером без її згоди та відома було внесено ціну автомобіля 472\~000 грн., а сплачені нею 50\~000 грн. виявились адміністративним платежем, який являє собою плату за перевірку, розгляд та підготовку документів перед укладенням договору. У договір було вказано, що лізингоодержувачу необхідно попередньо сплатити 50% вартості автомобіля, 10% адміністративного платежу та 3% комісії за передачу, після чого відповідач на протязі 120 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування. Розуміючи суть даних умов до підписання договору, позивач не підписала б такого, а тому вважає, що її ввели в оману щодо істотних умов договору, так як підписання договору з такими умовами не відповідало внутрішній волі позивача. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задоволити. Проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач\~у судове засідання не зявився, не повідомив про причини неявки, хоч належно повідомлений про час та місце слухання справи. Тому суд вважає за можливе справу слухати у його відсутності, згідно ст. 224 ЦПК України, з постановленням заочного рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна\~\~сторона зобов'язана довести ті обставини,\~\~на які вона посилається як на підставу своїх\~\~вимог\~\~і\~\~заперечень,\~\~крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що згідно з ч.1 ст. 4 Закону України від 12 липня 2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3)діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ грошей; 9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівля цінними паперами; 11) факторинг; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п.5 ч.1 ст. 1 цього Закону. Частиною 1 ст.806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 10.07.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» був укладений договір фінансового лізингу № 000274, предметом якого являвся автомобіль «Hyundai Elanta». З матеріалів справи вбачається, що позивачем було внесено на рахунок відповідача 50 000 грн. авансового платежу на виконання згаданого договору. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, що включає добровільне волевиявлення сторони при укладенні договору. Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього кодексу сторони є вільними в укладненні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вбачається з матеріалів справи, в інтернет-оголошенні про продаж автомобіля розміщено недостовірну інформацію, а саме про його вартість (в оголошенні вказано, що він коштує 168 800 грн., а в договорі 472 000 грн.) а також його продавця (в оголошенні продавець «РіалАвто», в договорі ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто»). У звязку із вищенаведеним, розміщена в електронному повідомленні недостовірна інформація порушила права позивача, як споживача, та призвела до укладення договору, який вона не бажала укладати. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 1 ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (ч.1 ст.229 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно\~\~ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із ст. 230 ч.2 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Таким чином, враховуючи вищенаведене та той факт, що договір має відповідати імперативним приписам цивільного законодавства і сторони відступати від них не можуть, суд приходить до переконання, що оспорюваний договір фінансового лізингу № 000274 від 10.07.2015 року укладений з порушенням вимог цивільного законодавства України, не відповідає внутрішній волі позивача, а тому такий слід визнати недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування завданих збитків в розмірі 100\~000 грн.

Outcome: approved