Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно договору дарування будинку від 11.10.2002 року вона набула право власності на житловий будинок №104 по вул. Надстирна у с. Підгайці Луцького району Волинської області. Вказує, що на час набуття нею права власності на будинок, у ньому була зареєстрована з 04.02.1982 року відповідач [PERSON] Однак на її неодноразові прохання знятися з реєстраційного обліку остання відмовляється та пояснює свої дії тим, що оскільки вона була зареєстрована у будинку як член сімї попереднього власника, то за нею зберігається право проживання у будинку. Разом з тим, нею, як власником житла, дозволу на проживання у будинку відповідачу не надавала. У звязку з чим, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком № 104 по вул. Надстирна в с. Підгайці Луцького району Волинської області. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку №104 по вул. Надстирна у с. Підгайці Луцького району Волинської області, що стверджується договором дарування від 11.10.2002 року (а.с. 4). Згідно з ч.1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст.\~405\~ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Ст. 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, представником позивача всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних і беззаперечних доказів того, що відповідач у вказаному будинку не проживає. Як зясовано в судовому засіданні і сторонами не оспорюється, відповідач проживала і продовжує проживати протягом значного періоду часу, із вказаного житла не вибувала, а тому суд вважає, що в даному випадку посилання позивача на вимоги ст. 405 ЦК України як підставі для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яка не є членом смії власника є необґрунтованими та безпідставними. Тобто, всупереч приписам чинного законодавства, позивачем не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами фактів наявності передбачених законом підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а тому, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed