Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Державний академічний естрадно-симфонічний оркестр» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з липня 2000 р. працювала в ДП «Державний академічний естрадно-симфонічний оркестр» та очолює професійну спілку «Первинна організація профспілки творчих та інших працівників ДП «ДАЕСОУ». З нею був заключний контракт № 32 від 14.02.2017 р.. Строк дії контракту визначений 14.02.2018 р. 21.12.2017 р. позивач отримала повідомлення про те, що контракт не буде продовжено. Зазначені дії керівництва підприємства позивач вважає неправомірними, оскільки її звільнення не було погоджено з профспілкою, вона, як особа перед пенсійного віку має переважне право на залишення на роботі відповідно до положень ст. 42 КЗпП України Своє звільнення позивач вважає незаконним, в зв`язку з чим просить скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді артиста оркестру вищої категорії за фахом віолончель Державного підприємства «Державний академічний естрадно-симфонічний оркестр», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, завдану порушення її трудових прав в розмірі 5000 гривень. 13.09.2018 р. позивачем подана заява, відповідно до якої остання уточнила підстави звернення до суду, зазначивши, що при її звільненні були порушені вимог ст.252 КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки керівник підприємства не звертався за попередньою згодою на звільнення до профспілкового комітету, який вона очолює та звільнив її під час строку здійснення повноважень голови профспілки. Відповідач подав відзив на позовну заяву відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що звільнення [PERSON] відбулось в зв`язку з закінченням строку дії контракту. Позивач не реалізувала своє право на участь у конкурсі на заміщення вакантних посад в оркестрі, який був оголошений 18.12.2017 р. Крім того, відповідач посилається на те, що положення ст. 42 КЗпП України не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами, оскільки звільнення відбувалось з інших причин, ніж передбачає дана норма. Представник позивача в ході судового розгляду підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просила його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, оскільки звільнення позивача відбулось відповідно до норм трудового законодавства. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та Державним підприємством «Державний академічний естрадно-симфонічний оркестр України» 14.02.2017 р. укладено Контракт № 32, відповідно до якого позивач призначена на посаду артистки Державного академічного естрадно-симфонічного оркестру України в групу віолончелей (4 місце). Строк дії контракту був погоджений між сторонами до 14.02.2018 р. Згідно з ст.21 Закону України «Про культуру» трудові відносини з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури оформлюються шляхом укладення контрактів. Формування кадрового складу художнього та артистичного персоналу державних та комунальних закладів культури здійснюється на конкурсній основі в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. За результатами конкурсу з переможцем з числа кандидатів укладається контракт строком від одного до трьох років за формою, визначеною центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. Після настання дати закінчення строку дії контракт вважається продовженим на строк, на який він був укладений, якщо жодна із сторін за місяць до цієї дати письмово не поінформувала іншу сторону про своє бажання припинити дію контракту. 21.12.2017 р. позивач отримала повідомлення Дирекції ДП «Державний академічний естрадно-симфонічний оркестр України», відповідно до якого [PERSON] , поінформовано про те, що контракт не буде продовжено. Відповідно до наказу № 32-к від 07.02.2018 р. директора ДП «Державний академічний естрадно-симфонічний оркестр України» [PERSON] , було звільнено з посади артиста оркестру групи віолончелей вищої категорії 16 розряду з 14.02.2018 р. згідно п.2 ст.36 КЗпП України в зв`язку із закінченням строку дії контракту з виплатою компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору. Згідно ч.ч.1,3 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно змісту ст.36 КЗпП України припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору - контракту він виявив, коли звертався із заявою про прийняття на роботу за строковим трудовим договором - контрактом. У цей же час він виразив і волю на припинення такого контракту після закінчення строку, на який він був укладений. Посилання позивача на те, що її звільнення було проведено без погодження з профспілковою організацією, а також не враховані положення ст. 42 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки положення ст.ст.42, 43 КЗпП України застосовують у разі розірвання трудового договору з ініціативи власника підприємства, тоді як підставою звільнення позивачки було закінчення контракту у відповідності до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Враховуючи викладене, в ході розгляду справи не встановлено будь-яких порушень при звільненні [PERSON] , в зв`язку з чим позовні вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді не підлягають задоволенню. Оскільки вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог, що пов`язані із законністю звільнення та скасуванням наказу про звільнення, а в ході судового розгляду судом не встановлено підстав для поновлення позивача на посаді, зазначені вимоги також не можуть бути задоволені. З огляду на викладене, позов [PERSON] , не підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed