Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить змінити формулювання причини звільнення її з роботи з ОКП «Міжнародний аеропорт «Рівне» із «звільнена за власним бажанням ст.38 ч.1 КЗпП України» на «звільнена у звязку з невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю та умов колективного договору за ст.38 ч.3 КЗпП України» та стягнути з відповідача вихідну допомогу за порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного і трудового договору у розмірі тримісячного заробітку. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю та з аналогічних підстав. Крім того, пояснила, що причиною подання заяви про звільнення стала несвоєчасна виплата заробітної плати відповідачем, що тривала протягом трьох років. Інколи затримки у виплаті заробітної плати становили від півтора до двох місяців, хоча колективним договором встановлено виплату зарплати двічі на місяць. Комісії по трудових спорах з 2009 року на підприємстві немає, але заробітну плату змушені були отримувати через посвідчення КТС, які зазвичай підписував начальник служби. Неодноразово зверталася до керівництва підприємства в усній формі з вимогами про виплату заробітної плати. В наказі про звільнення вказана ч.1 ст.38 КЗпП України, в трудовій книжці - ст.36 КЗпП, хоча заяву на звільнення писала на підставі ч.3 ст.38 КЗпП. Наказ про звільнення з посади начальника відділу складського забезпечення в трудову не вносився, замість нього зазначено про переведення її на посаду інспектора бюро перепусток. Представник позивача уточнив позовні вимоги та просить, враховуючи наданий відповідачем розрахунок, стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 5743,62 грн. Просять позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що дійсно на підприємстві були певні труднощі з виплатою заробітної плати працівникам, оскільки на рахунки ОКП 22 травня 2014 року були накладено арешт. Єдиним способом виплати працівникам заробітної плати було стягнення цих коштів на підставі посвідчень комісії по трудових спорах, яка діє на підприємстві. Позивач також отримувала заробітну плату за такими посвідченнями. Вважає, що зі сторони відповідача порушення трудового законодавства не було, бо були вчинені всі дії для виплати заробітної плати працівникам. Жодних заяв, скарг чи претензій щодо оплати праці чи інших порушень трудового законодавства від позивача не надходило. Також зазначила, що заборгованість по виплаті із заробітної плати у позивача виникла на посаді начальника відділу складських приміщень, з якої вона була звільнена на підставі ч.2 ст.41 КЗпП. На посаді інспектора бюро перепусток заборгованості по виплаті заробітної плати перед позивачем не було. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає позовні вимоги обгрунтованими. Встановлено, що 20 грудня 1979 року позивач була прийнята на роботу в Рівненський аеропорт ( надалі реорганізованого в обласне комунальне підприємство «Міжнародний аеропорт «Рівне» ) на посаду техніка інформаційного пункту. Надалі працювала на різних посадах, про що свідчать записи в трудовій книжці. 10 листопада 2009 року переведена на посаду начальника відділу складського забезпечення, 23 квітня 2015 року переведена на посаду інспектора бюро перепусток, на якій до цього працювала за суміщенням. 15 червня 2015 року позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила звільнити її з роботи згідно ст.38 абз.3 та ст.44 КЗпП України за невиконання законодавства про працю та умов колективного договору, а саме - невиплата заробітної плати. Наказом ОКП «Міжнародний аеропорт «Рівне» № 50-к про припинення трудового договору від 16 червня 2015 року [PERSON] звільнено з роботи згідно ст.38 абз.1 КЗпП України. Підставою звільнення в наказі зазначена заява [PERSON] Частиною 3 статті 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно із ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами ) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року № 6-120 цс 12 у цивільній справі за позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що за змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства ( ч.3 ст.38 КЗпП України ), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України. Статтею 115 КЗпП України передбачено обовязок роботодавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні вимоги містяться в ст.24 Закону України «Про оплату праці» та п.8.3 колективного договору ОКП «Міжнародний аеропорт «Рівне», яким встановлено строки виплати заробітної плати 8 та 23 число кожного місяця. Оскільки позивачем надані докази на підтвердження порушення підприємством вимог чинного законодавства в сфері оплати праці, зокрема, це вбачається з довідки № 340 від 16 червня 2015 року про розмір заборгованості по заробітній платі, розрахункових листків за квітень-червень 2015 року, а також враховуючи, що факт виплати заробітної плати працівникам підприємства, в тому числі і позивачу, не в повному розмірі та з порушенням строків був визнаний в судовому засіданні представником відповідача, суд приходить до висновку про наявність у позивача підстав для реалізації передбаченого ч.3 ст.38 КЗпП України права на розірвання трудового договору. Покликання представника відповідача на порушення законодавства про працю щодо оплати праці з причин фінансових труднощів підприємства та накладення арешту на рахунки не заслуговують на увагу, так як для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Відповідно до п.10, п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.\~\~ Згідно із ч.4 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю ( пункт ) закону. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зазначив у наказі про звільнення позивача причиною звільнення - «за власним бажанням по ст.38 абз.1», а в трудову книжку внесено запис про звільнення за власним бажанням згідно ст.36 п.1 КЗпП, що представник відповідача пояснює помилкою працівника відділу кадрів. Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. У випадку звільнення працівника з роботи за власним бажанням з поважної причини у трудовій книжці робиться запис із зазначенням цієї причини. Таким чином, внесений до трудової книжки позивача запис про звільнення за власним бажанням за п.1 ст.36 КЗпП України має бути змінений на запис про її звільнення у звязку з невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю та умов колективного договору за ч.3 ст.38 КЗпП України. Звільнення з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, та внесення відповідного запису до трудової книжки надає позивачу право на отримання від відповідача вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, згідно якої при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем умов законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Середня заробітна плата позивача на час її звільнення складала 1914,54 грн. Розмір вихідної допомоги, який підлягає стягненню з відповідача, відповідно до ст.44 КЗпП України становить 5743,62 грн. ( 1914,54 грн. х 3 ). У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір. На підставі наведеного та

Outcome: approved