Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, зазначивши в позовній заяві, що вона працювала на посаді техніка групи підстанцій у ПАТ «Запоріжжяобленерго» і звільнилася з роботи за власним бажанням 05.03.2018 року. На день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати за період з вересня 2017 року по березень 2018 року, яка станом на 25.05.2018 року складала 54475,93 грн. Після звільнення позивача, ПАТ «Запоріжжяобленерго» декількома платежами здійснив погашення заборгованості щодо належних позивачу при звільненні сум. При цьому, останній за часом платіж на погашення заборгованості було здійснено відповідачем 18.10.2018 року. Вважає свої права порушеними, та просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 64534,08грн. У судове засідання позивач не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача - Бабак Р.А., у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у письмових запереченнях від 07.02.2019 року. Дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді техніка групи підстанцій у ПАТ «Запоріжжяобленерго» і звільнилася з роботи 05.03.2018 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпПУ, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці. На день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати за період з вересня 2017 року по березень 2018 року, яка станом на 25.05.2018 року складала 54475,93 грн., що визнається відповідачем. У відповідності до оригіналу довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 04.02.2018 року, наданої відповідачем, повне погашення заборгованості по заробітній платі [PERSON] за період з листопада 2017 по березень 2018 у розмірі 54475,93 грн. відбулось 21.08.2018 року. Щодо проведення виплат позивачу в сумі 295,00 грн., 219.00 грн., 157,35 грн., на загальну суму 617,36 грн. у вересні та жовтні 2018 року судом встановлено, що ці виплати є компенсацією втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати згідно чинного законодавства, які не мають відношення до погашеної заборгованості по заробітній платі, що підтверджується табуляграмами позивача за серпень 2018 (місяць в якому відбулося погашення заборгованості в повному обсязі та саме в цьому місяці відбувся розрахунок компенсації) за вересень та жовтень 2018 (місяці, в які було виплачено компенсацію в повному обсязі). Відповідно до ст. 116, 117 КзпП при звільненні працівнику здійснюється виплата всіх сум належних при виплаті йому від підприємства, дана виплата проводиться в день звільнення. Загальна сума належних позивачу при звільненні становить 54475,93 грн., саме ця сума і була погашена 21.08.2018 року. 18.10.2018 року позивачу було виплачено останній залишок суми компенсації у розмірі 157,35 грн., дана сума компенсації була розрахована з моменту виникнення заборгованості по момент погашення заборгованості вже після звільнення, ця сума компенсації - не є сумою, яка належала позивачу при звільненні 05.03.2018 року, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Табуляграма за серпень 2018 року підтверджує нарахування компенсації за місяці затримки розрахунку до моменту повного погашення заборгованості, який відбувся саме 21.08.2018 року. Відповідач розрахував загальну суму компенсації, утримав з неї обов'язкові платежі та виплатив позивачу трьома платежами. Всі ці дії не пов'язані з виплатою сум, які підлягали виплаті позивачу при звільнені. Позов до суду подано 21.12.2018 року, в позовній заяві позивач посилається на рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON], щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Дане рішення встановлює, що при зверненні працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З огляду на ст. 117 КЗпП України, на яку посилається позивач, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим, як складова механізму реалізації права на судовий захист, однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин є строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Судом встановлено, що загальна сума компенсації після утримання податків та зборів у розмірі 671,35 грн. за несвоєчасну виплату заробітної плати розрахована та виплачена вже після звільнення позивача і не включена до сум, які підлягали позивачу при звільнені 05.03.2018 року та були виплачені 21.08.2018 року. Отже, на підставі положень Рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 по справі № 1-5/2012, оскільки днем фактичного розрахунку відповідача з позивачем по виплаті всіх належних при звільнені сум було 21.08.2018 року. З огляду на вищевикладене, останнім днем звернення до суду в межах строку позовної давності з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні є 21.11.2018 року. Однак, враховуючи той факт, що позовна заява подана 21.12.2018 року, позивачем пропущено строк визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з вказаною позовною вимогою. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ), позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦКУ, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, та враховуючи заявлене представником відповідача клопотання про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed