Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням. В позові позивач посилається на те, що є власницею домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а також земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:02:168: 0016 за цією ж адресою на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.08.2011 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.08.2011 року. В обґрунтування свого позову зазначає, що про те, що у вищезазначеному домоволодінні також зареєстрований відповідач, який з березня 2014 року перестав мешкати у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , та вивіз із домоволодіння усі особисті речі та вибув у не відомому позивачу або членам її родини напрямі. Позивач у позові також вказує, що протягом понад п`яти років відповідач за місцем реєстрації проживання не з`являється, участі в утриманні домоволодіння не бере. На даний час збереження реєстрації місця проживання відповідача за адресою належного позивачу Домоволодіння ускладнює її розпорядження майном, створює складнощі в одержанні субсидії, зумовлює додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, але надала до суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутність. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суддя приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.08.2011 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.08.2011 року позивачу на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а також земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:02:168: 0016 за цією ж адресою. Згідно будинкової книги домоволодіння за адресою: [ADDRESS] у зазначеному домоволодінні зареєстрований відповідач [PERSON] . Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Як встановлено судом, відповідач з березня 2014 року не проживає в домоволодінні позивача, не бере будь-якої участі у сплаті комунальних платежів і позивач не бажає, щоб відповідач значився зареєстрованим в її домоволодінні. Факт непроживання відповідача у зазначеному домоволодінні також підтверджується актом квартального комітету № 11 Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 10.09.2018. Своєю реєстрацією та небажанням знятись з реєстрації відповідач чинить позивачу, як власниці, перешкоди в користуванні власністю та розпорядженні нею. Згідно ст. 391 ЦК України, позивач як власник вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні його права володіння, користування та розпорядження своєю власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до Конституції України та ст. 221 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений нього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 роз`яснив наступне: «Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить віл вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71,72,116,156ЖК Української PCP, ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилам приміщенням: про визнання особи безвісно відсутньою: про оголошення фізичної особи померлою». Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради). Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з положень ст.ст.16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачкою надано достатньо доказів того, що відповідач більше як один рік відсутній за місцем своєї реєстрації, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим приміщенням не було, підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення, передбачених ст. 71 ЖК України, не встановлено, реєстрація відповідача у квартирі позивача створює останній перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. Крім того, в силу вимог ст.ст.15,141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп..

Outcome: approved