Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, який в процесі розгляду справи уточнювала (т. 1 а.с. 122-125, 177-183). Зазначила, що 31 березня 2011 року купила земельну ділянку площею 0,09 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], 22 листопада 2011 року отримала державний акт на право власності. Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,13 га, яка розташована на території [ADDRESS], яку він придбав у відповідача [PERSON] 02 серпня 2005 року, яка належала їй на підставі державного акту на право власності від 26 червня 2002 року, який був виданий на підставі рішення виконкому Каменської сільської ради від 19 липня 2001 року. Позивач зазначила, що як вбачається з рішення виконкому Каменської сільської ради від 19 липня 2001 року [PERSON] було надано у власність 0,12 га земельної ділянки, що не відповідає межам, які зазначені в державному акті на право власності від 26 червня 2002 року. Також позивач зауважила, що жодного проекту відведення й жодної земельно-кадастрової документації на земельну ділянку [PERSON] не розроблялося, а тому був грубо порушений порядок передачі земельної ділянки у приватну власність. Таким чином, як вказала позивач, оскільки на момент відчуження земельної ділянки [PERSON] [PERSON] ділянка не була сформована, була відсутня технічна та земельно-кадастрова документація, порушено порядок отримання земельної ділянки в приватну власність, державний акт [PERSON] не зареєстрований належним чином, дана земельна ділянка не могла бути об'єктом цивільних прав й щодо неї не міг бути укладений договір купівлі-продажу. Також вказала, що численні судові позови [PERSON] із намаганнями знайти земельну ділянку, яку він придбав у [PERSON] без визначеного місця розташування й помилкове внесення в публічну кадастрову карту України координат земельної ділянки [PERSON] на [ADDRESS], тоді як згідно з кадастровим планом земельна ділянка розташована по вул. Локтєва в тому населеному пункті, порушують право приватної власності й змушують звернутися за захистом свого права. У зв'язку з наведеним просить: визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності виданий [PERSON] на земельну ділянку, що розташована в с. Довжик, Кам'янської сільської ради, площею 1300 кв. м., серії [NUMBER], виданого 26 червня 2002 року на підставі рішення виконкому Каменської сільської ради від 19 липня 2001 року № 90; визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02.08.2005 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 02.09.2005 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1358; визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності серії [NUMBER], виданий [PERSON] на земельну ділянку, що розташована в с. Довжик Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області площею 1300 кв. м., виданого на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2005 року, [NUMBER]. Відповідач подав заперечення на позовну заяву, яким просив відмовити в задоволенні позовної заяви, оскільки доводи позивача є надуманими, безпідставними, необгрунтованими та такими що суперечать діючому законодавству (а.с. т. 1 а.с. 61-66). Третьою особою Оліївською сільською радою Житомирського району Житомирської області, яку судом було залучено в якості правонаступника Кам'янської сільської ради, були подані письмові пояснення по справі, згідно з якими сільська рада вважає, що Кам'янською сільською радою правомірно передано у приватну власність відповідачу [PERSON] земельна ділянка площею 0,13 га (т. 1 а.с. 238-239). У судове засідання з'явився представник відповідача, який просив відмовити в задоволенні вимог позивача та застосувати наслідки пропуску позовної давності. Позивач у судове засідання 30.05.2018 р. не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності (т. 2 а.с. 26). У процесі розгляду справи в судових засіданнях та у письмових поясненнях (т. 2 а.с. 27-31) наголошувала на тому, що державний акт [PERSON] взагалі не видавався Кам'янською сільською радою й взагалі відсутня державна реєстрація даного акту. Стосовно укладеного відповідачами договору купівлі-продажу зауважила, що він підписаний сторонами 02.08.2005 року, тоді як зареєстрований лише 02.09.2015 року, що, на думку позивача, вказує на його нікчемність. Також звернула увагу суду на те, що під час укладення договору не існувало кадастрового номеру земельної ділянки й остання не була виділена в натурі. В письмових поясненнях вказала, що наявність накладення земельної ділянки [PERSON] на її земельну ділянку створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права й таким чином порушує його. Також зауважила, що не пропустила строку позовної давності, оскільки лише після 17 грудня 2014 року змогла ознайомитися з документами, які були наявні у справі за позовом [PERSON] до неї. Треті особи - Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області, Оліївська сільська рада Житомирського району Житомирської області та приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна подали заяви про розгляд справи без їхньої участі (т. 1 а.с. 140, 205, 217). Під час розгляду справи представник Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області поклався на розсуд суду, представник Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з державним актом на право власності серії [NUMBER] від 22 листопада 2011 року позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 31 березня 2011 року, зареєстрованому в Державному реєстрі правочинів за № [NUMBER] (т. 1 а.с. 6), належить земельна ділянка площею 0,09 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд та будівель, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] (т. 1 а.с. 5). 02 серпня 2005 року між відповідачами був укладений договір купівлі продажу (т. 1 а.с. 9), який зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 809006 (а.с. 10), згідно з яким [PERSON] продала [PERSON] належну їй згідно з державним актом серії [NUMBER] від 06 червня 2002 року (т. 1 а.с. 7), отриманим на підставі рішення виконкому Кам'янської сільської ради від 19 липня 2001 року № 90 (т. 1 а.с. 15) земельну ділянку площею 1300 кв. м, яка розташована на території с. Довжик Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку. На підставі зазначеного договору [PERSON] отримав державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,13 га, яка розташована у с. Довжик, Кам'янська сільська рада Житомирського району Житомирської області, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер [NUMBER] (т. 1 а.с. 8). На замовлення [PERSON] у 2007 році Житомирською регіональною філією Центру державного земельного кадастру Держкомзему України було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,13 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 11). Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦПК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). З огляду на наведене, зважаючи на те, що позивачем не надано доказів того, що оспорюваний договір купівлі-продажу суперечить Цивільному кодексу України чи іншим актам цивільного законодавства або був вчинений не у встановленій законом формі та порушив права та законні інтереси позивача, суд не вбачає підстав для задоволення даної вимоги. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 ЦК України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм можна зробити висновок про те, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа тільки в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, у чому полягає таке порушення прав та якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. На думку позивача [PERSON], права останньої порушені зв'язку із накладенням на її земельну ділянку належної ділянки відповідача. Однак суд не може погодитись з такими висновками з огляду на наступне. У процесі розгляду справи встановлено, що [PERSON] звертався до Житомирського районного суду Житомирської області з позовом до [PERSON], яким просив, зокрема: визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], виданий на ім'я [PERSON] та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.01.2011 року № 1300; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у вільному користуванні позивачу земельною ділянкою по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], належну останньому на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] шляхом знесення збудованої будівлі, забору та приведення даної земельної ділянки в попередній стан. Так, розглядаючи справу №278/5690/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Кам'янської сільської ради Житомирського району від 19.07.2001 року № 90 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,12 га в с.Довжик для обслуговування житлового будинку. На підставі зазначеного рішення сільської ради 26.06.2002 року [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,13 га для будівництва та обслуговування житлового будинку серії [NUMBER], виданий Кам'янською сільською радою Житомирського району. При цьому місце знаходження цієї земельної ділянки не конкретизоване, вказано лише, що вона розташована на території Кам'янської сільської ради с.Довжик, за місцем проживання [PERSON], якій земельна ділянка згідно рішення надавалась саме для обслуговування житлового будинку, вказано [ADDRESS]. Технічна документація на підставі якої [PERSON] був виданий державний акт в матеріалах справи відсутня. 02.08.2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1300 кв.м, розташованої у с.Довжик Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області. В подальшому, 27.03.2007 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером [NUMBER] серії [NUMBER]. Відповідно до плану земельної ділянки, який був виготовлений землевпорядною організацією, вона' розташована по [ADDRESS]. 30 червня 2010 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER], загальною площею 0,0900 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS] на підставі рішення 20 сесії 5 скликання Кам'янської сільської ради від 16 січня 2009 року. 19 березня 2011 року [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується довідкою Кам'янської сільської ради № 380 від 24 вересня 2015 року. 31 березня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки. В подальшому, [PERSON] отримала державний акт на право власності на придбану земельну ділянку. Рішенням виконавчого комітету Кам'янської сільської ради №96 від 19.05.2011 року надано погодження [PERSON] на будівництво житлового будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.03.2014 року [PERSON] є власником житлового будинку та господарських споруд, що розташовані по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,09 га, кадастровий номер [NUMBER]. Вказане право власності зареєстроване у встановленому законом порядку. Вивчивши у сукупності усіх наявних доказів суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON], оскільки ним не доведено фактичне місце розташування належної йому земельної ділянки, а відтак його доводи про порушення його прав власника з боку [PERSON] є передчасними та необґрунтованими (т. 1 а.с. 67-75). Зазначене рішення Житомирського районного суду Житомирської області було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області (т. 1 а.с. 76-80). Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що [ADDRESS] не є суміжними та знаходяться у різних частинах населеного пункту, що також спростовує доводи позивача [PERSON] у данній справі. Ухвалою від 05 липня 2017 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 8 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 грудня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишено без змін, де також зазначено наступне. Аналізуючи місце розташування земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] на кадастровій карті, судами правильно зазначено, що експерт висловив припущення про некоректне формування обмінних файлів в частині визначення координат меж даних земельних ділянок дотримання «Вимоги до структури, змісту та формату оформлення результатів робіт із землеустрою в електронному вигляді (обмінного файлу)». Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Таким чином, судом уже було зазначено про неможливість встановлення факту накладення земельних ділянок сторін, оскільки відсутні докази суміжності даних земельних ділянок. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, зважаючи на те, що під час розгляду справи суду не доведено фактичне місце розташування земельної ділянки відповідача, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог позивача, оскільки суд не має можливості встановити яке суб'єктивне цивільне право (інтерес) позивача було порушене, не визнане чи оспорене, у зв'язку з чим позбавлений правових підстав для задоволення позову. Заперечуючи проти позову, представник відповідача у процесі розгляду справи заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності (т. 2 а.с. 15-16). Згідно із роз'ясненнями, що містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки у задоволені позову вирішено відмовити за недоведеністю, суд дійшов висновку про недоцільність вирішення питання про застосування строків позовної давності.

Outcome: dismissed