Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання за нею права власності на майнові права на житлове будівництво, що буде створено в майбутньому, згідно договору про дольову участь в будівництві від 14 лютого 2007 року. Уточнивши позовні вимоги просила визнати право власності на спірне майно. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 14 лютого 2007 року між нею та відповідачем уклала договір купівлі-продажу майнових прав на майно, що буде створено в майбутньому - участь в будівництві житлового будинку в м. Івано-Франківську по вул. М.Підгірянки №23, а саме: двохкімнатної квартири на четвертому поверсі (№29), проектною площею 72,82 кв.м. Вартість квартири на час укладання договору становила 254900. грн. Відповідно до умов договору позивач 14.02.2007 року провела оплату у повному обсязі, про що свідчить квитанція про оплату, і відповідно відповідач їй передав спірну квартиру, ключі від неї та технічну документацію, остання несе витрати по оплаті комунальних послуг та проживає в квартирі. На даний час на майно видано сертифікат готовності. Однак, відповідач по даний час фактично в повному обсязі не оформив її майнові права на житлове будівництво, згідно договору про дольову участь в будівництві від 14 лютого 2007 року, що стало причиною звернення до суду для захисту її майнових прав. Позивач в судове засідання не з»явилася. Від неї надійшла заява, у якій вона просила справу розглядати без її участі, позов підтримує, просила його задоволити. Відповідач в судове засідання не з»явився. Від нього надійшла заява, у якій він просив справу розглядати без його участі, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи та зібрані по ній докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що предметом спору по справі є право власності на двохкімнатну квартиру №29 в житловому будинку №23 по вул. Марійки Підгірянки в м. Івано-Франківську. Згідно інвестиційного договіру про дольову участь в будівництві від 14.02.2007 року, укладеного між [PERSON] та субєктом підприємницької діяльності приватним підприємцем [PERSON], позивач вносить кошти у розмірі 254900 грн. в інвестиційне будівництво житлового будинку №23 по вул. Марійки Підгірянки в м. Івано-Франківську. Відповідно п.1.2 Договору по закінченню будівництва Відповідач виділяє замовнику двохкімнатну квартиру на третьому поверсі (№29), проектною площею 72,82 кв.м. в житлового будинку №23 по вул. Марійки Підгірянки в м. Івано-Франківську. Відповідно п.2.1 Договору відповідач зобовязується здійснити будівництво та здати в експлуатацію обєкт будівництва та передати майно в терміни встановленні договором. Термін здачі обєкта в експлуатацію встановлено до 30 грудня 2009 року Пунктами 2.2 і 2.3 договору від 14.02.2007 року встановлено, що договір вступає в силу і діє до повного виконання зобовязань. З квитанції №12 від 14.02.2007 року вбачається, що позивач провела оплату 254900 грн. Відповідно до технічного паспорта спірного майна двохкімнатна квартири №29 розміщена на четвертому поверсі шестиповерхового будинку №23 по вул. Марійки Підгірянки в м. Івано-Франківську, загальна площа квартири 67,1 кв.м. в т.ч. житлова 38,8 кв.м. Згідно сертифікату відповідності від 18 березня 2011 року, багатоквартирний житловий будинок в м. Івано-Франківську по вул. М.Підгірянки № 23 є закінченим будівництвом і сертифікат виданий на підставі акта готовності обєкта до експлуатації від 01 березня 2011 року. Актом прийому-передачі майна від 07.04.2011 року, відповідач передав позивачу двохкімнатну квартиру №29 в м. Івано-Франківську по вул. М.Підгірянки №23. Згідно рахунків по оплаті комунальних послуг, позивачу нараховувалася оплата на комунальні послуги. За статтею 331 ЦК України право власності на новозбудоване нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва; якщо Законом чи до Договором передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то право власності на таке майно виникає з моменту введення новобудови в експлуатацію; якщо законом передбачено необхідність державної реєстрації правова власності на нерухоме майно, то право власності на нього виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.ст. 202, 626 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, направлена на набуття , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною першою ст.656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладання договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем в майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до ч.1, 2 ст. 662 ЦК України продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості товару тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Згідно приписів ст. 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцю вважається виконаним з моменту вручення товару та надання товару в розпорядження покупцю. З тлумачення ст. 392 ЦК України, вибачається, що коли майно знаходиться у володінні позивача, його право на майно захищається презумцією правомірності фактичного володіння. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно правової позиції Конституційного суду України викладеної в рішенні від 01 грудня 2004 року по справі 31-10/2004 «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним активом та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, по-скільки предметом договору про дольову участь в будівництві, укладеного між позивачем та відповідачем 14 лютого 2007 року була участь в будівництві житлового будинку в м. Івано-Франківську по вул. М.Підгірянки № 23 (квартири №29), яку фактично відповідач передав останній, а сам будинок є закінченим будівництвом, позивач в повному обсязі провів оплату за майно, своєчасно виконав свої інвестиційні зобовязання та користується і розпоряджається спірним майном, тому на думку суду її позовні вимоги про визнання за останньою права власності на спірне майно підлягають до задоволення, а порушене право судовому захисту. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 202-204, 190, 392 ЦК України,

Outcome: approved