Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача у якому, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд: визнати незаконним наказ № 110-487 від 08 листопада 2013 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» про його звільнення з посади головного інженера в частині формулювання причини звільнення, а саме за ст. 40 КЗпП України за прогули; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» змінити в наказі № 110-487 від «08» листопада 2013 року формулювання причин звільнення, зазначивши: «звільнити [PERSON] з посади головного інженера за власним бажанням у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України» та внести відповідні зміни до трудової книжки; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» на його користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 27.08.2013 року він був прийнятий на посаду головного інженера у відокремлений структурний підрозділ Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп», який розташований у м. Дніпродзержинськ, вул. Стасова, 79. На протязі всієї його роботи керівництво підприємства неодноразово порушувало норми трудового законодавства, а саме не виплачувало заробітну плату. Після неодноразових усних звернень з його боку до керівництва підприємства з питань погашення заборгованості по заробітній платі за період з серпня по листопад 2013 року, жодного результату це не дало. Саме тому 08.11.2013 року він звернувся до відділу кадрів, де написав заяву про звільнення за власним бажанням через систематичне порушення власником зобов'язань щодо виплати заробітної плати. Проте, у прийнятті його заяви у відділі кадрів та у приймальні підприємства йому відмовили, тому він звернувся до прокуратури Заводського району міста Дніпродзержинська із заявою щодо порушення норм законодавства про працю з боку службових осіб ТОВ «Сіті Транспорт Груп». Вже наступного дня, а це було 09.11.2013 року, він направив на адресу ТОВ «Сіті Транспорт Груп» свою заяву від 08.11.2013 року про звільнення за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України (з причини невиплати заробітної плати). На дану заяву він жодної відповіді від керівництва підприємства не отримав, тому у грудні 2013 року звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою про припинення трудового договору, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. На протязі більш ніж півроку відповідач не повертав йому мою трудову книжку із записом про звільнення, а також не ознайомив із наказом про звільнення. Під час розгляду вищезазначеної цивільної справи відповідач все ж таки наважився та надіслав трудову книжку, яку 01.07.2014 року він отримав, та у якій було виявлено два записи про звільнення «запис № 57 про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України» та «запис № 58 про звільнення відповідно до ст. 40 КЗпП України» (систематичні прогули). Також, під час розгляду зазначеної цивільної справи відповідачем були надані довідки Управління Пенсійного фонду в Солом'янському районі міста Києва відповідачем були надані відомості про звільнення осіб, де були зазначені відомості про його звільнення, а саме з підстав ст. 38 КЗпП України. А вже через півроку відповідач, знаючи про існування перебування цивільної справи щодо стягнення заробітної плати в суді, подав до УПФ в Солом'янському районі міста Києва вже уточнені відомості, а саме про його звільнення з підстав ст. 40 КЗпП України. Відповідач порушив його права, видавши «08» листопада 2013 року наказ № 110-487 про його звільнення з роботи за прогули. Але, як зазначено вище, згідно звітності, яку надав ТОВ «Сіті Транспорт Груп» за жовтень та листопад 2013 року трудові відносини між ним та відповідачем були припинені «08» листопада 2013 року у відповідності із ст. 38 КЗпП України, а отже наказ про звільнення за прогули є незаконним. Позивач та його представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали та пред'явлену позовну заяву просили задовольнити у повному обсязі. У судове засідання 03.03.2015 року не з'явилися, але позивач завчасно поданою письмовою заявою сповістив про можливість розгляду й вирішення справи без його присутності. Позовні вимоги просив задовольнити та не заперечував проти заочного розгляду й вирішення справи. Відповідач заперечень проти позову не надав, повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причин не повідомив, свого представника до суду не направили, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу 03.03.2015 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з наказом № 65 від 27 серпня 2013 року позивач був прийнятий на посаду головного інженера Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп». 08 листопада 2013 року позивачем на адресу відповідача було подано письмову заяву у якій [PERSON] просив звільнити його займаної посади за власним бажанням з 08.11.2013 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиплатою заробітної плати. Зазначив, що станом на 08 листопада 2013 року заборгованість із заробітної плати склала 12341.00 грн. Як вбачається із трудової книжки позивача (запис № 57), наказом № 110 від 08.11.2013 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Наказом № 110-487 від 08.11.2013 року по підприємству ТОВ «Сіті Транспорт Груп» запис № 57 у трудовій книжці позивача було визнано недійсним, а [PERSON] звільнено з займаної посади за прогул, згідно з ч. 4 ст. 40 КЗпП України, про що вчинено запис № 58 у трудовій книжці та видано відповідний наказ долучений до матеріалів справи у копії. При цьому у наказі вказано підставу для звільнення позивача за прогул - акт від 08.11.2013 року, який відповідачем надано до суду не було. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудовою договору. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Відповідально до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до ст. 237-1 ЦК України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначення моральної шкоди визначається у ст. 23 ЦК України й у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування морального (немайнового) шкоди». Так, під морального шкодою варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю. За встановлених в судовому засіданні обставин, вважати, що позивач був правомірно звільнений відповідачем з займаної посади згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, немає підстав, оскільки правомірність такого звільнення не була доведена належними, допустимими та достатніми доказами, разом із тим, в судовому засіданні встановлено, що 08.11.2013 року позивач звертався до адміністрації відповідача із письмовою заявою про його звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та на таку заяву відповідачем було видано відповідний наказ № 110 від 08.11.2013 року про звільнення [PERSON] за ст. 38 КЗпП України та внесено відповідний запис № 57 у трудовій книжці. Але, після цього, в цей же день, тобто 08.11.2013 року, наказом № 110-487 по підприємству ТОВ «Сіті Транспорт Груп» запис № 57 у трудовій книжці позивача було визнано недійсним, а [PERSON] звільнено з займаної посади за прогул, згідно з ч. 4 ст. 40 КЗпП України, про що вчинено запис № 58 у трудовій книжці та видано відповідний наказ. З таким рішенням відповідача не можна погодитися, оскільки в судовому засіданні належними, допустимими та достатніми доказами не доведено, що позивач вчинив на підприємстві прогул. Отже, за встановлених обставин, позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Невиплата позивачу заробітної плати, незаконна зміна причин звільнення позивача за прогул, несвоєчасне повернення позивачу трудової книжки, безумовно негативно вплинуло на моральний стан, здоров'я позивача, він не міг вести звичний для себе і своєї родини образ життя, не мав змоги повною мірою забезпечувати як свої особисті потреби так і потреби своєї родини, підтримувати життєві зв'язки, і прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з цим суд вважає, що порушення відповідачем законних прав позивача призвело до того, що він зазнав моральних страждань, та з урахуванням ст. 237-1 КЗпП України відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду. Сума у розмірі 5000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди не є завищеною, та на думку суду повною мірою компенсує моральні страждання та переживання позивача у зв'язку з незаконним звільненням. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved