Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач звернулася в суд з даним позовом та просить визнати відповідач такими, що втратив право на користування житловим будинком. Свої вимоги мотивує наступним. Даний будинок вона успадкувала після смерті [PERSON] . В даному будинку зареєстрований колишній співмешканець попереднього власника [PERSON] , який в спірному будинку не проживає та особистих речей за вказаною адресою не зберігає. Вона є новим власником, а законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового в частині збереження права на житловий будинок членів сім`ї колишнього власника. Тому, припинення права власності на житловий будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Позивач подала заяву, в якій зазначила, що позов підтримує та просить розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач в судове засідання також не з`явився, причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності та відзиву на позов суду не подав. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача суд ухвалює у справі заочне рішення. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачу належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , який вона успадкувала після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. В даному будинку зареєстрований відповідачі [PERSON] , що стверджується витягом з будинкової книги З акту від 10.12.2019р. встановлено, що [PERSON] , зі слів позивачки, не проживає за місцем реєстрації з червня 2019 року Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності не є порушеним. Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Виходячи з аналізу ст.ст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення ст.ст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, стст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. З наведених норм встановлено, що цивільне законодавство не передбачає права користування житлом за особами, які хоча правомірно вселилися у житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сім`ї та не проживають у належному позивачу будинку, а тому, підстави подальшої реєстрації місця проживання відповідачів у належному позивачу будинку - відсутні. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилися в квартиру і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Однак, судом встановлено, що [PERSON] не є співмешканцем попереднього власника житлового будинку [PERSON] , а являється чоловіком позивачки [PERSON] , про що свідчить відповідний штамп з відповідними відомостями в паспорті останньої. З наведеного випливає, що відповідач є членом сім`ї позивачки, так як жодних доказів розірвання шлюбу між сторонами суду не надано. Таким чином, в відповідача не може бути визнано таким, що втратив право на проживання в житловому будинку [ADDRESS] з підстав, визначених в позовній заяві та передбачених ст.406 ЦК України. Також, відсутні підстави визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом і на підставі ст.405 ЦК України, оскільки акт на підтвердження відсутності останнього за місцем реєстрації з червня 2019 року складено в грудні 2019 року. Крім того, таких підстав позивач в позовній заяві не зазначає. З врахуванням вищезазначеного, викладені в позовній заяві обставини не відповідають фактичним обставинам даних правовідносин, а тому позов не підлягає до задоволення у зв`язку з його безпідставністю.

Outcome: dismissed