Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач зазначила, що згідно рішення Радянської соціалістичної Республіки від 14 квітня 1986 року за нею було визнано право власності на 2/3 частини вищевказаного домоволодіння, яке на праві власності належало її чоловіку [PERSON] після смерті якого вона прийняла спадщину за законом у вигляді 1/3 частини домоволодіння. Згідно довідки Відділу соціального захисту населення Підгородненської міської ради за №1222 від 02 червня 2021 р., станом на 02 червня 2021 року у житловому будинку [ADDRESS] за вищевказаною адресою значиться зареєстрованим: [PERSON] , [INFO] . [PERSON] в домоволодінні не проживає, фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 02 червня 2021 року виданою головою вуличного комітету Колєснік О.П. Останній не проживає за адресою реєстрації 15 років, що підтверджується заявами сусідів, особистих речей в будинку не має, не утримує дане домоволодіння та спільного господарства не ведемо.. До того ж відповідач не є членом її родини. Факт реєстрації [PERSON] порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном. На підставі викладеного, вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, відсутністю за місцем реєстрації. Останній не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, що і стало причиною звернення до суду. Позивач в своїй позовній заяві просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав. Представник третьої особи подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею домоволодіння [ADDRESS] . Згідно рішення Радянської соціалістичної Республіка від 14 квітня 1986 року за позивачем визнано 2/3 частини вищевказаного домоволодіння (а.с.12) та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 вересня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Юрченко Л.Л. (а.с.13-14). Згідно довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб №1222 Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 10 серпня 2021 року у будинку зареєстрований, [PERSON] (а.с.15), однак з довідки виданої головою вуличного комітету Колєснік О.П. від 02 червня 2021 року вказано, що відповідач фактично мешкає за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] (а.с. 16). [PERSON] не проживає за адресою реєстрації більше ніж 15 рокув, не має особистих речей у вказаному житловому приміщенні, не сплачує комунальні платежі та не бере участі в утриманні житла, про що свідчать заяви сусідів [PERSON] , та [PERSON] , які підтверджують вищевказаний факт (а.с. 17;18). Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317, 388 ЦК України та Житловий кодекс Української РСР; ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Також, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право скористатись не будь-яким, а певним способом захисту цивільного права, які визначені у частині другій цієї статті, а саме: шляхом дії, яка порушує право. Отже, належним способом захисту права власності, порушення якого вбачається у наявності перешкод у користуванні належним позивачу будинку, буде припинення дії, яка порушує це право. Таким чином, відповідно до положень норм статей 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Окрім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Отже, внаслідок реєстрації в будинку відповідача, який не проживає в ньому більше 15 років, позивач позбавлена можливості розпоряджатися житловим будинком на власний розсуд, що є перешкодою у володінні та розпорядженні майном на власний розсуд, у зв`язку з чим позивач за захистом своїх прав та інтересів вимушена була звернутися до суду з цим позовом. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позивачем при зверненні із позовом було сплачено судовий збір на загальну суму 908 гривень 00 копійок, який з урахуванням задоволення позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved