Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні власністю, посилаючись на те, що з 10.08.2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 11.04.2013 року [PERSON] помер. Зазначає, що [PERSON] на праві власності належав житловий будинок за адресою м Миколаїв, вул. Перекопська, 70, в який вона вселилася як член сім'ї власника. 17.04.2013 року вона звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, іншим спадкоємцем після смерті чолові є його син [PERSON] Вказує, що після похорон відповідач вигнав її будинку, змінив замки хвіртки у двір та в будинку, повідомивши її, що не допустить її у будинок за жодних обставин, чим створив їй як власнику спірного будинку перешкоди у користуванні власністю. Посилаючись на зазначені обставини просила суд, з підстав, передбачених ст. 317, 391,1268 ЦК України\~усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, який розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Перекопська, 70 шляхом вселення її у вказаний будинок. Відповідач до судового засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином причин неявки суду не повідомив. При цьому, в матеріалах справи містяться заперечення проти, в яких вказав, що [PERSON] не надала доказів того, що він вигнав її з будинку та змінив замки. Окрім того, вказав, позивач добровільно виїхала з будинку. За такого, у задоволенні позову просив відмовити. Відповідно до ч.1,ч.3 п.1\~ст.223 ЦПК України,неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови,що його належним чином повідомлено про дату,час і місце судового засідання,не перешкоджає розгляду справи по суті.Неявка в судове засідання учасника справи(його представника)без поважних причин або без повідомлення причин неявки є підставою для розгляду справи за відсутності такого учасника справи. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності позивача, заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Обставини справи встановлені судом. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.04.2012 року, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, [PERSON] за життя на праві приватної власності належав житловий будинок №70 по вул. Перекопській в м. Миколаєві. З 10.08.2012 р. [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Вержбицька) Л.С. перебували у зареєстрованому шлюбі. 11.04.2013 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку №70 по вул. Перекопській в м. Миколаєві. 17.04.2018 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] Як вбачається із спадкової справи №19/2013, заведеної після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття належної частки у спадщині на користь [PERSON] 16.01.2018 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], згідно якого його дружина - [PERSON] є спадкоємцем на ? частку спадкового майна, його син [PERSON] є спадкоємцем ? частки спадкового майна, у тому числі з урахуванням 2/4 часток, від яких відмовилися на його користь мати спадкодавця [PERSON] та дочка спадкодавця [PERSON] Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.01.2018 року [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить ? частка спірного житлового будинку. Як вбачається з акту №89/11-04 від 22.04.2013 року, складеного Відділом соціально-економічного розвитку мкр. Матвіївка, [PERSON] з червня 2010 року по 18 квітня 2013 року проживала за адресою: [INFO]. З приводу усунення перешкод в користуванні житлом позивач неодноразово зверталася у правоохоронні органи. Так, згідно листа по повідомленню [PERSON] від 26.04.2013 р., з [PERSON] проведена профілактична бесіда і винесено офіційне застереження про недопустимість антигромадської поведінки та рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. Як вбачається з листа Центрального відділу поліції Головного управління національної поліції у Миколаївській області про розгляд звернення [PERSON] від 21.12.2016 року, в ході проведеної перевірки зафіксовано факт не проживання позивача за адресою: м. Миколаїв, вул. Перекопська, 70 з 16.03.2013 року по теперішній час. Вказаний факт підтверджений сусідами з буд. №77 та №70/1. По результатам розгляду матеріалів прийнято рішення про складання висновку про припинення подальшої перевірки. Окрім того, звернення [PERSON] до правоохоронних органів щодо перешкоджання [PERSON] у користуванні ? частиною спірного домоволодіння підтверджується листом Центральним відділом поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області №2994/50/16-18 від 13.0.2018 року. Статтею 41 Конституції України\~передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ч. ч. 1, 2\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями\~статті 321 ЦК України\~встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~статті 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у\~\~\~\~ здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. \~Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Права власника жилого будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. \~Отже, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин.Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (даліКонвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.) Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками,ані територією, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення, чого у даній справі відносно позивача не встановлено, а відтак, немає законних підстав для позбавлення позивача як власника житла права на користування ним. Однак, діями відповідача порушуються права позивача на володіння та користування власністю. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~ Посилання відповідача на те, що [PERSON] добровільно залишила житловий будинок спростовуються наданими доказами у справі. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки позивач є власником 1/4 частки житлового будинку №70 по вул. Перекопській в м. Миколаєві та має право вільно володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а відповідач створює перешкоди позивачу у користуванні житловою площею в належній їй на праві власності, за такого позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню. На піставі,ст. ст.12,13,76,81,141,258,259,265,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: approved