Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про захист прав споживача, якій під час розгляду справи уточнювала та зазначала, що вона є власником нежитлового приміщення, за адресою: [ADDRESS], яке використовується нею для задоволення власних побутових потреб без здійснення в ньому підприємницької діяльності, або діяльності, направленої на отримання прибутку. 19.01.2015 р. між нею та відповідачем було укладено договір про приєднання до електричних мереж № 01/01.15. Нею на виконання умов договору було сплачено 3648,00 грн., однак вказане нежитлове приміщення до електричної мережі відповідачем не приєднано. Просила зобов'язати відповідача припинити дії, що порушують її права та зобов'язати виконати обов'язок по підключенню нежитлового приміщення до електричної мережі і укласти з нею договір про надання послуг з електропостачання розроблений відповідно з Типовим договором про користування електричною енергією згідно Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМУ №1357 від 26.07.1999 року із застосуванням тарифів на електроенергію, що відпускається населенню. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 12 лютого 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» укласти з [PERSON] договір на користування електроенергією у нежитловому приміщенні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], відповідно до Правил користування електричною енергією для населення, із застосуванням тарифів, що відпускаються населенню, та підключити до електричних мереж вказане нежитлове приміщення. Розподілено судові витрати. Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини, що мають суттєве значення по справі, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема зазначає, що позивач звертався із заявою про укладання договору на поставку електричної енергії до нежитлового приміщення, а саме приміщення офісу, однак окрім заяви не надав інших документів, які необхідні для укладання вказаного договору. Тому відповідач об'єктивно був позбавлений можливості укласти договір із позивачем. Крім того, посилаються, що об'єктом підключення є нежитлове приміщення, а тому Правила постачання електричної енергії для населення, які затверджено постановою КМУ №1357 від 26.07.1999 року при укладенні договору не можуть застосовуватися. Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати. Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав. Згідно ст. 309 ч.1 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи судом встановлено, що відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Мироседі В.М. є власником нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS]. 19 січня 2015 року між сторонами укладено договір приєднання до електромереж №01/01.15 відповідно до якого виконавець послуг забезпечує приєднання електроустановок об'єкта замовника, а саме офісу за адресою [ADDRESS], відповідно до схеми зовнішнього електропостачання і проектної документації та здійснює підключення об'єкта замовника до електричних мереж на умовах договору. А замовник оплачує виконавцю послуг вартість приєднання. Відповідно до п.3.1.2. укладеного договору Виконавець послуг зобов'язаний підключити електроустановки Замовника до електричних мереж протягом п'яти днів після введення в експлуатацію об'єкта Замовника в порядку встановленому законодавством у сфері містобудування, та після виконання таких етапів: оплати Замовником вартості приєднання; введення в експлуатацію електричних мереж зовнішнього електропостачання об'єкта Замовника; надання документів, що підтверджують готовність до експлуатації електроустановки об'єкта Замовника; узгодження із Замовником акта розмежування балансової належності електроустановок та експлуатаційної відповідальності сторін; підписання сторонами договору про постачання (користування) електричною енергією. З матеріалів справи убачається, що усі технічні питання, які є умовою підключення, виконані, замовником оплачено вартість послуг з приєднання, проте договір на постачання (користування) електричною енергією між сторонами не підписаний. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що вона є споживачем електричної енергії проте позбавлена можливості отримувати цю послугу, оскільки відповідач відмовляється укласти з нею договір на постачання електричної енергії на умовах, запропонованих позивачем. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач відповідно до Закону України «Про електроенергетику» є споживачем та має право на отримання послуг з постачання електричної енергії. Між сторонами укладено договір приєднання до електромереж відповідно до якого позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою укладення договору на постачання електричної енергії проте їй було безпідставно відмовлено, внаслідок чого підключення не відбулося, що є порушенням прав споживача та зобов'язав відповідача укласти відповідний договір та приєднати приміщення до електромережі. Однак повністю погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд при вирішенні справи неправильно застосував норми матеріального права й порушив норми процесуального права. Правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці, відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії врегульовані Законом України «Про електроенергетику» відповідно до якого постачання електричної енергії - господарська діяльність, пов'язана з наданням електричної енергії споживачеві за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електроенергетику» відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Водночас відповідно до ст.. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Процедура укладення договору визначена Правилами користування електричною енергією затверджених постановою НКРЕ від 31.07.196 року № 28 зареєстрованими в МЮУ 02.08.1996 року за №417/1442 які поширюються на всіх юридичних осіб та фізичних осіб (крім населення) та Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМУ від 26.07.1999 року N 1357, якими встановлено, що договір про користування електричною енергією між споживачем та енергопостачальником розробляється згідно з типовим договором. З аналізу вказаних норм убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на користування електричною енергією є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Судом встановлено, що позивач є власником нежитлового приміщення та споживачем послуг з постачання електричної енергії які надає відповідач. Між сторонами укладено договір приєднання до електромереж згідно якого позивач має право укладати договір з електропостачальною організацією в порядку, передбаченому законодавством та цим договором. Проте обраний позивачем спосіб захисту про зобов'язання відповідача укласти договір про надання послуг не відповідає вимогам закону. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів). Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків, можна дійти висновку про те, що в разі невизнання виробника (виконавця) послуг права споживача на укладення договору про надання послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Отже задовольняючі позовні вимоги частково та зобов'язуючі відповідача укласти договір суд не врахував, що позивач обрав спосіб захисту, не передбачений ст. 16 ЦК України, тому рішення суду підлягає скасування. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених вимог тому вирішуючи питання по суті заявлених вимог апеляційний суд виходить з того, що позовні вимоги про захист порушеного права шляхом зобов'язання укласти договір не ґрунтуються на законі, а відповідно до укладеного між сторонами договору підключення приміщення позивач до електромережі проводиться лише за умови підписання сторонами договору про постачання (користування) електричною енергією якій на час розгляду справи сторонами не підписано, тобто ці вимоги є передчасними. Тому враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial