Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача, третьої особи Органу опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області із позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що у 2013 році між позивачем і відповідачем від якого у них у 2014 році народилась дитина. В процесі спільного проживання сімейне життя подружжя погіршувалось, що у результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства, втрати взаємної любові та поваги. Оскільки позивач на примирення не згідна, просить шлюб розірвати. Зазначає, що є матірю малолітньої дитини, усвідомлюючи особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоровя, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання дитини позивача та відповідача разом із позивачем у її власному будинку. Більше того вказує, що відповідач взагалі не надавав кошти на потреби сімї та спільної дитини з моменту припинення між останнім та нею шлюбних стосунків, крім того відповідач не є офіційно працевлаштованим та субєктом підприємницької діяльності, а тому позивачу не відомо чи у відповідача є стабільний дохід у звязку із чим просить стягувати з нього на її користь для утримання малолітньої дитини аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. На підставі наведеного позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Позивач у судове засідання зявилася, пояснення надала аналогічні викладеним у позовній заяві та позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання зявився, позовні вимоги про визначення місця проживання спільної дитини та розірвання шлюбу підтримав, а вимоги про стягнення аліментів визнав частково, зокрема, у розмірі 350-400 грн., оскільки у нього є постійне місце роботи з посадовим окладом у розмірі 1\~620,00 грн., а тому він згоден сплачувати аліменти у розмірі 30 % мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Крім того, 02.11.2015 року через канцелярію суду подав заперечення на позовну заяву у яких зазначив, що позивач у позовній заяві навела обставини, які насправді не відповідають дійсності, оскільки він не чинив дій спрямованих для руйнування сімейного життя, а саме позивач зруйнувала їх стосунки, так як вела себе щодо нього негідно та зухвало, після народження дитини обмежувала його у спілкуванні та вихованні спільної дитини та дорікала у тому, що він мало заробляє. Також пояснив, що станом на 05.01.2016 року йому визначено порядок побачень із дитиною, якого він старається дотримуватися. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, обґрунтованих клопотань про відкладення такого, суду не надав, в силу положень ст. 169 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності представника. Заслухавши пояснення сторін, які зявились у судове засідання, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який 19.09.2013 року було зареєстровано у виконавчому комітеті Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, актовий запис № 17, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серія І-СГ № 213887 від 20.09.2013 року. Встановлено, що у позивача та відповідача від спільного шлюбу 24.06.2014 року народилася дитина [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження серії І-СГ №411090 від 10.07.2014 року. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на предявлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач та відповідач не мають наміру зберегти шлюб. У відповідності із положеннями ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що ухвалою суду від 05.11.2015 року провадження у даній справі було зупинено з метою надання сторонам строку для примирення. Приймаючи до уваги пояснення сторін, те, що позивачу та відповідачу було надано строк для примирення, проте це не призвело до жодного позитивного результату для збереження шлюбу між ними, суд вважає, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, а подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов у частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Окрім того, відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, таким чином прохання позивача у судовому засіданні про те, щоб залишити за нею право надалі іменуватися прізвищем, яке вона набула у звязку із реєстрацією шлюбу «Козак» є законним та обґрунтованим. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1989 року і яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року передбачено, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю. З довідки про склад сімї виданої виконавчим комітетом Зубрянської сільською радою Пустомитівського району Львівської області 04.08.2015 року № 1116, вбачається що позивач, разом з донькою [PERSON], [INFO], проживають за адресою [INFO] «А», с. Зубра, Пустомитівського району, Львівської області. На підставі наведеного суд прийшов до переконання, що позовна вимога про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матірю [PERSON] є підставною, а тому підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Обовязок утримувати дітей є рівною мірою обовязком обох батьків - як і позивача так і відповідача, при чому є обовязком особистим, індивідуальним, але ні в якому разі не солідарним, беручи до уваги те, що відповідач у добровільному та досудовому порядку не виявив бажання виконати покладений на нього обовязок, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені позивачем про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини підставні. Згідно вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Згідно довідки № 171 від 27.10.2015, виданою ТзОВ «Юмакс-Львів» вбачається, що відповідач працює у вказаному підприємстві на посаді водія. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Беручи до уваги всі обставини справи, враховуючи те, що згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2015 рік» на момент розгляду справи прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 1\~167,00 грн., з врахуванням того, що утримувати дітей зобовязані двоє із батьків, суд вважає за необхідне стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 583, 50 гривень, щомісячно, починаючи з 04.08.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, а не в частці від доходу, оскільки позивач в позовних вимогах просить стягувати аліменти в твердій грошовій сумі, а суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України не може вийти за межі позовних вимог. У відповідності до ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідача в дохід держави слід стягнути судові витрати у розмірі 243, 60 грн., а із відповідача на користь позивача слід стягнути 487,20 грн. В процесі розгляду справи відповідачем заявлено клопотання про розєднання позовних вимог про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та вимог щодо визначення місця проживання дитини у різні провадження. Згідно ч.2 ст.126 ЦПК України залежно від обставин справи суддя чи суд мають право постановити ухвалу про роз'єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог у самостійні провадження, якщо їх спільний розгляд ускладнює вирішення справи. Оскільки, відповідач як на підстави для задоволення зазначеного клопотання покликається лише на власні здогадки про те, що позовна вимога про визначення місця проживання дитини може затягнути у часі розгляд справи в цілому, а суд не вбачав складнощів та такі були відсутні у спільному розгляді заявлених позивачем позовних вимог, більше того у законодавстві відсутня заборона щодо спільного розгляду таких, у задоволенні клопотання про розєднання позовних вимог відмовлено. Також відповідачем заявлено клопотання про зупинення провадження у справі щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини до розгляду цього питання органом опіки та піклування. Статтею 201 ЦПК України чітко передбачено підстави згідно яких у суду виникає обовязок, а статтею 202 ЦПК України передбачено підстави згідно яких у суду виникає право для зупинення провадження у справі. Відтак, оскільки у судовому засідання сторонами визнано, що графік побачень з дитиною органом опіки та піклування вже визначено, також судом не здобуто, а відповідачем не представлено будь яких інших підстав для зупинення провадження у справі, то у задоволенні цього клопотання також відмовлено. Крім того відповідачем заявлено клопотання щодо допиту свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки зазначені особи можуть ствердити той факт, що відповідачу зі сторони позивача чинилися перешкоди і обмеження у доступі в спілкуванні та вихованні спільної дитини. Однак, беручи до уваги те, що обставини вчинення зі сторони позивача відповідачу перешкод у спілкуванні та вихованні спільної дитини не є предметом розгляду даної цивільної справи, так як відповідачем не було заявлено відповідного зустрічного позову, а відомості, що зазначені особи можуть надати іншу інформацію, яка мала б значення для вирішення по суті спору, що виник між сторонами, то у задоволенні клопотання про допит свідків судом відмовлено.

Outcome: partial