Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, третьої особи про позбавлення права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні власністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона, являючись власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 грудня 2015 року, не має можливості належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки відповідач в цьому їй чинить перешкоди. Зазначила, що відповідач [PERSON] являється колишньою дружиною її брата [PERSON], який помер [INFO]. У даній квартирі відповідач була зареєстрована як член сім'ї померлого [PERSON] Відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 03.03.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Внаслідок спадкування після смерті брата на даний час позивач являється власником квартири [ADDRESS], де відповідач продовжує перебувати на реєстраційному обліку, тим самим, створюючи перешкоди у користуванні власністю позивача. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задоволити. В судове засідання 10 червня 2016 року представник позивача [PERSON] не з'явилася, подавши при цьому заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася повторно, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, а тому згідно зі ст.224 ЦПК України проведено заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Личаківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Дослідивши письмові докази у справі та оцінивши в їх сукупності, суд позовні вимоги задовольняє з наступних підстав. Як вбачається з Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 грудня 2015 року (а.с.8), власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] Згідно з довідкою Львівського комунального підприємства «№ 503» з місця проживання про склад сім'ї і прописки від 14.03.2016 року № 443 (а.с.11), у квартирі [ADDRESS] зареєстрована відповідач [PERSON], як колишня дружина попереднього власника [PERSON] Відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 03 березня 2014 року (а.с.7), шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Крім цього, як вбачається з Акта від 11 лютого 2016 року (а.с.10), складеного мешканцями квартир № 7, № 8 будинку [ADDRESS] у присутності свідка [PERSON], відповідач [PERSON], [INFO] з кінця 2014 року по даний час дійсно не проживає у квартирі [ADDRESS]. Судом встановлено, що позивач, вважаючи порушеним право на користування та розпоряджання своїм майном, просить позбавити відповідача права користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та усунути перешкоди у користуванні зазначеним майном, шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідача, оскільки [PERSON] була зареєстрована в даній квартирі, як член cім'ї колишнього власника майна. Відповідно до закріплених конституційних гарантій на житло у ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Одночасно, статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння власною нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.9) Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Така позиція суду є аналогічною правовому висновку щодо застосування норм права, здійсненому Верховним Судом України у Постанові від 05.11.2014 року у цивільній справі № 6-158цс14, за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, який у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин, суд приходить до переконання, що право відповідача на користування житлом - квартирою [ADDRESS] було втрачене внаслідок припинення права власності попереднього власника квартири [PERSON], членом сім'ї якого вона являлася. Крім цього, суд переконаний, що таке право за відповідачем не збереглося при набутті права власності на вказану квартиру позивачем, оскільки в розумінні ст.64 ЖК України відповідач членом сім'ї позивача не являється. З врахуванням того, що судом встановлено факт втрати відповідача права користування житлом - квартирою [ADDRESS] з моменту припинення права власності [PERSON], членом сім'ї якої вона являлася, а тому суд вважає підставними позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратила право на користування житлом, у зв'язку з чим їх слід задоволити. У відповідності до положень ст.88 ЦПК України, документально підтверджені судові витрати, що понесені позивачем слід покласти на відповідача.

Outcome: approved