Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 04.01.2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Відділу громадської служби [PERSON] (2007 рік номер 0001 реєстр 01 розділ 1 серія). В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 04.01.2007 року уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу дітей немає. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства, різні погляди на життя. Спільне життя і збереження сімї неможливе, вже довгий час не проживають разом, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, а тому просить задовольнити поданий позов. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 18.06.2018 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за такою та розпочато підготовче провадження. Позивач у підготовче засідання не зявилася, при цьому подавши заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.29). Відповідач у підготовче засідання також не зявився, однак подав заяву, у якій позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти розірвання шлюбу та просить справу слухати у його відсутності (а.с.38). Відповідно до ч.1 ст.198 ЦПК України підготовче засідання проводиться за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом. Оскільки учасники справи в підготовче засідання не зявились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 3 ст.200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог\~Сімейного кодексу України\~щодо підстав\~недійсності шлюбу. Згідно з\~ст.63\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Частиною 1 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 04.01.2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Відділу громадської служби [PERSON] (2007 рік номер 0001 реєстр 01 розділ 1 серія). Від шлюбу дітей немає. Спільне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства, шлюбні відносини між ними фактично припинені і кожен з них живе своїм особистим життям. При цьому, поданням позову про розірвання шлюбу в Україні, сторони, на переконання суду, задекларували, що національне право України є тим правом, з яким сторони мають найбільш тісний звязок. За таких обставин, суд вважає, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп., згідно з квитанції від 31.05.2018 року, банк отримувача ГУ ДКСУ у Тернопільській області, отримувач УК у Козівському р-ні/Козівський р-н/22030101, КОД отримувача 37822731. З огляду на викладене та враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд дійшов до висновку, що позивачу необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 352,40 грн.. Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 352,40 грн. судового збору.

Outcome: approved