Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів, відповідно до якого просить зобов`язати останніх не чинити їй перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] та зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] , шляхом демонтажу самочинно влаштованої огорожі, яка розділяє прибудинкову територію на частини, самочинно збудованої металевої споруди (гаража), який розміщений на прибудинковій території, металевих стовпців, металевої хвіртки, металевої брами, огорожі з декоративних залізобетонних плит зі сторони [ADDRESS] та самовільно влаштоване горище, яке з`єднане з квартирою [ADDRESS] та каналізаційного стояка, який виходить з квартири відповідачів. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона проживає з відповідачами в одному будинку і останніми неодноразово здійснювалось самочинне будівництво, з приводу чого Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради зверталася до суду з відповідними позовами про демонтаж. Рішеннями Личаківського районного суду м.Львова від 22.11.2011 року та від 07.06.2013 року за позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, відповідачів зобов`язано демонтувати бетонну і металеву огорожу, металеві стовпці з тильної сторони та металевий гараж, каналізаційний стояк, що проходить вздовж будинку та вікна квартири [ADDRESS] та дві вигрібні ями, одна з яких розташована з тильної сторони будинку, а друга перед вікном квартири [ADDRESS] з фасадної сторони будинку, а також зобов`язано демонтувати металеву огорожу, дерев`яну огорожу та огорожу із залізобетонних декоративних плит. Такі рішення відповідачі виконали лише частково, і зокрема, частково демонтовано огорожу та каналізаційний стояк на фасаді будинку, а в частині металевої огорожі рішення суду залишились невиконаним. В подальшому, на її відповідне звернення Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради надала відповідь, що інша частина огорожі не порушує прав та інтересів інших осіб, а відносно гаражу відповідачі звернулись із заявою про відведення їм земельної ділянки під гараж. Як наслідок, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради відкликала вказані виконавчі листи. Разом з тим, внаслідок встановлення огорожі вона позбавлена можливості використовувати будинок за призначенням та не має доступу до своїх вікон. Крім того, відповідачі без дозвільних документів самочинно підняли стіни та влаштували горище, яке з`єднане з їхньою квартирою. Оскільки Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради самоусунулась від виконання судових рішень, а її права залишаються порушеними, вимушена звернутися до суду з цим позовом. Відзиву на позовну заяву не було подано. Разом з тим, відповідач [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Зокрема, встановлення металевої споруди, огорожі та каналізаційного стояка мало місце в 2010 році і позивач про це достовірно знала, оскільки неодноразово була учасником різних судових спорів, де була встановлена ця обставина. Разом з тим, позов подано до суду по спливу трьохрічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову і про що просить ухвалити рішення. Ще під час розгляду справи попереднім складом суду, представник третьої особи надала письмові пояснення щодо позову. Підтримує позовні вимоги, оскільки огорожа встановлена самочинно і з приводу цього на дії відповідачів неодноразово надходили скарги від позивача про порушення її прав. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 12.01.2015 року та була передана в провадження судді Нора Н.В. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.01.2015 року, відкрито провадження у справі. У зв`язку із припиненням повноважень судді Нора Н.В., 02.07.2015 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл. Така передана в провадження судді Шеремети Г.І. Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова Шеремети Г.І. від 13.07.2015 року справа прийнята до провадження. За клопотанням відповідача [PERSON] суд витребував матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] . Матеріали вказаної справи надійшли на адресу суду 23.10.2015 року. Крім того, в судовому засіданні 21.06.2016 року відповідач [PERSON] заявив клопотання про закриття провадження у справі, оскільки відносно предмета спору є два рішення суду, які набрали законної сили. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21.06.2016 року, у задоволенні такого клопотання відмовлено. Також, за відповідним клопотанням представника позивача ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 18.11.2016 року матеріали вказаної справи об`єднано в одне провадження із цивільною справою за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою. З огляду на те, що спільний розгляд таких справ ускладнював їхнє вирішення, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 30.01.2017 року вказані позови роз`єднано у самостійні провадження. В подальшому, за відповідним клопотанням відповідача [PERSON] ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 31.01.2017 року, провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Позивач не погодилась та подала апеляційну скаргу на ухвалу суду про зупинення провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.05.2017 року таку апеляційну скаргу задоволено, ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 31.01.2017 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. З огляду на це, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.06.2017 року провадження у справі відновлено. У зв`язку із смертю судді Шеремети Г.І. на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м.Львова № 1 від 18.01.2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл. Така передана в провадженні судді Грицка Р.Р. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.02.2021 року, справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду зі стадії підготовчого провадження. Пам`ятка про права та обов`язки вручалась сторонам та третім особам попереднім складом суду. Сторони не звертались до суду з клопотанням про їх роз`яснення. Зрештою, інтереси позивача та відповідачів представляли адвокати, і тому в силу вимог ст.221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Сторони приймали участь в розгляді справи особисто та через своїх представників і мали змогу надавати пояснення та задавати запитання. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті, суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Так, ухвалами Личаківського районного суду м.Львова від 06.09.2021 року, відмовлено у задоволенні клопотань відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі та про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 06.09.2021 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судовому засіданні під час виступу з вступним словом представник позивача [PERSON] підтримав заявлені вимоги, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , який одночасно представляє інтереси відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти обґрунтованості заперечив. Вважає, що позивач не довела належними і допустимими доказами факт порушення її прав. Крім того, попередні рішення Личаківського районного суду м.Львова були виконані, при цьому, позивач не оскаржувала дій або рішень державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Зубашевський Н.П. в судовому засіданні відносно позову заперечив, вважає такий безпідставним. Також зазначив, що позивач звернулася до суду з аналогічними позовними вимогами, які були предметом розгляду в інших справах за позовами Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради. Рішення набрали законної сили та були виконані. Дані обставини також підтверджуються листом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 07.08.2014 року і в даному випадку з позовними вимогами до відповідачів мала звертатися саме Личаківська районна адміністрація ЛМР, а не [PERSON] . Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Під час розгляду справи попереднім складом суду скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Враховуючи обсяг зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб які не з`явились. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] , оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач проживає у квартирі [ADDRESS] . Відповідачі проживають у квартирі [ADDRESS] цього ж будинку. Відомості про земельну ділянку, на якій розташований такий будинок відсутні як в матеріалах цивільної справи, так і в матеріалах інвентаризаційної справи. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що така земельна ділянка не приватизована. З приводу здійснення різного роду будівництва на такій земельній ділянці Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради двічі зверталася з відповідними позовами до відповідачів про демонтаж. Так, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22.11.2011 року у справі № 2-1132/11, яке набрало законної сили, зобов`язано [PERSON] демонтувати самочинно влаштовані на [ADDRESS] бетонну і металеву огорожі та металеві стовпці з тильної сторони будинку та металевий гараж, а також зобов`язано [PERSON] демонтувати самочинно влаштовані на [ADDRESS] каналізаційний стояк, що проходить вздовж будинку та вікна квартири [ADDRESS] , дві вигрібні ями, одна з яких розташована з тильної сторони будинку, а друга перед вікном квартири [ADDRESS] з фасадної сторони будинку. Крім того, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07.06.2013 року у справі № 2/463/456/13, зобов`язано відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] демонтувати самочинно влаштовані на території будинковолодіння [ADDRESS] металеву огорожу, дерев`яну огорожу та огорожу із залізобетонних декоративних плит (т.1 а.с.66-69). Достатніх відомостей про повне виконання зазначених рішень матеріали справи не містять. Проте відомо, що згідно постанов державного виконавця від 11.07.2012 року виконавчі провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду у справі 2-1132/11 (т.1 а.с.70). Крім того, згідно листа Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 07.08.2014 року (т.1 а.с.4), який адресовано позивачу, частково виконано рішення суду від 07.06.2013 року у справі № 2/463/456/13, а саме відповідачами частково демонтовано огорожу, зокрема, в частині, яка спричиняє недостатнє освітлення території позивача, а оскільки решта огорожі не порушує прав мешканців, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради вирішила звернутись до органів виконавчої служби про відкликання виконавчих листів. Каналізаційний стояк на фасаді будинку також демонтовано. Що стосується демонтажу металевої споруди, то як зазначено в листі, на той час [PERSON] звернувся в Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин щодо відведення земельної ділянки для влаштування гаража на [ADDRESS] . Не погоджуючись з такими аргументами та вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин, підстави позову та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити не стільки питання самочинного будівництва, скільки питання характеру порушеного права та обраного позивачем способу його захисту. Крім того, як зазначив ЄСПЛ при розгляді справи «Борисов проти України» («BORISOV v. UKRAINE», заява № 2371/11, рішення від 04.03.2021, п. 38, 39) вирішення питання про знесення майна заявника є втручанням у право мирно володіти своїм майном в контексті здійснення «контролю за користуванням майном», а відтак застосовною до таких правовідносин є стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, яку ЄСПЛ витлумачив як таку, що містить в собі три норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності та підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає, що держави мають право, серед іншого, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Друга та третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном і повинні тлумачитися у контексті загального принципу, закріпленого першою нормою (див. рішення у справі «Лекіч проти Словенії» [ВП] (Lekiж\~v.\~Slovenia) [GC], заява № 36480/07, пункт 92, від 11 грудня 2018 року). Тому, питання про зобов`язання відповідачів здійснити демонтаж, суд додатково розгляне в світлі приписів статті 1 Першого протоколу до Конвенції, і зокрема, в частині того, чи забезпечить втручання справедливий баланс між інтересами відповідачів зберегти своє нерухоме майно неушкодженим і загальним інтересом позивача в належному користуванні її майном. В свою чергу, законність цього втручання та наявність легітимної мети суд вважає встановленими і не буде розглядати ці питання окремо, оскільки позивач як мешканка будинку вправі заявляти такий позов для захисту своїх прав та забезпечення дії принципу верховенства права. Отже, суд вважає, що оскаржуваний захід має підґрунтя у національному законодавстві. Зрештою, ці питання сторонами не оскаржувались. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. При цьому, за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16, з якою погодився Верховний Суд під час розгляду справи № 458/1173/14-ц (постанова від 16.01.2019). При цьому, саме позивач повинен довести як факт порушення його прав самочинним будівництвом, так і факт вчинення цих дій відповідачем. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. На думку суду, вказані вимоги закону позивачем не виконані. Так, за правилом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першою та другою статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Отже системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що суд здійснює провадження у справі за зверненням особи, вимоги якої підлягають викладенню письмово виключно в заявах по суті справи та з належним обґрунтуванням. Під час розгляду цивільної справи № 423/455/18 (постанова від 02.06.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловився про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Звертаючись до суду з цим позовом, його підставою позивач визначила лише те, що встановлена відповідачами огорожа перешкоджає іншим мешканцям використовувати будинок за призначенням і зокрема, вона не має змоги підійти до будинку з сторони її вікон. Суд з такими доводами не погоджується. Так, статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Під час розгляду цивільної справи № 693/598/13-ц (постанова від 10.10.2018) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду роз`яснив, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності відправа власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Як уже зазначалось вище, частина огорожі була демонтована на виконання попередніх рішень суду, ухвалених у справах за позовом ЛРА ЛМР і водночас, немає будь-якого іншого доказу, який би підтверджував, що частина недемонтованої огорожі порушує права та інтереси позивача. Безпосередньо в контексті розгляду цієї справи суд вважає, що він не вправі аналізувати питання правомірності встановлення цієї огорожі, оскільки в межах даної справи для ухвалення рішення про її демонтаж в першу чергу має бути доведено факт порушення прав позивача, чого за результатами розгляду справи не було доведено. З іншої сторони суд розуміє, що частково така огорожа перешкоджала позивачу у доступі до частини земельної ділянки, що було встановлено рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22.11.2011 року. Однак, після цього частина цієї огорожі була демонтована і позивач у цій справі зобов`язана була довести, що інша частина недемонтованої огорожі продовжує порушувати її права. Жодних інших аргументів про порушення прав позивача позовна заява не містить і при цьому, як під час розгляду справи попереднім складом суду, так і під час розгляду справи цим складом позивач не подала будь-яких уточнень до позову або заяв про доповнення підстав позову. Іншими словами, при зверненні до суду з цим позовом позивач обмежилась виключно констатацією факту про здійснення відповідачем самочинного будівництва, тоді як визначальним в даному випадку має бути факт порушення прав та інтересів позивача як особи, яка вимагає знесення самочинного будівництва. Те саме стосується вимоги про демонтаж гаража, металевих стовпців, металевої хвіртки, металевої брати та огорожі із декоративних залізобетонних плит, оскільки ніщо в матеріалах справи не свідчить, що вказаним створюються позивачу перешкоди в користуванні майном. Аналогічне стосується позовних вимог про зобов`язання демонтувати самовільно влаштоване горище, не говорячи вже про те, що позивач взагалі не пояснює яким чином обмежуються її права та навіть не надала доказів про існування цього горища. Так само, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про демонтаж каналізаційного стояка, при тому, що безпосередньо з фасаду будинку каналізаційний стояк демонтовано і позивач, по-перше, також не пояснює яким чином порушуються її права, а по-друге, як і в попередньому випадку не долучає жодних доказів на підтвердження факту існування каналізаційного стояка на фасаді будинку. Що ж стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] , то з огляду на підстави позову, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права, при тому, що сам факт порушеного права не знайшов свого підтвердження. Тому, суд знаходить позов недоведеним і відмовляє в його задоволені в повному обсязі, оскільки рішення протилежного змісту свідчитиме про порушення принципу пропорційності, де за відсутності будь-яких доказів про порушення прав позивача на відповідачів покладатиметься надмірний тягар у виді здійснення демонтажу, що в свою чергу, становитиме порушення вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 30.08.2021 року у справі № 465/3228/17, де також позивачу було відмовлено в позові про усунення перешкод у користуванні майном внаслідок недоведення факту порушення його прав. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)). Оскільки у даній справі суд відмовив у задоволенні позову через його недоведеність, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності не застосовується. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідачі не подавали. Крім того, відповідачі не навели попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат. Аналогічною є позиція суду відносно третьої особи, яка також не подала доказів про понесені судові витрати та не повідомляла суд про їх розмір.

Outcome: dismissed