Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, покликаючись на те, що у 2008 році вона придбала автомобіль «Hyundai Getz», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . 16 березня 2017 року вона передала у користування відповідачу та своїй доньці [PERSON] даний автомобіль, оскільки [PERSON] тяжко хворіла та потребувала автомобіль. Дану довіреність вона видала строком на 1 рік та не мала наміру надавати довіреність на розпорядження автомобілем, а лише на користування ним. На час укладення довіреності вона перебувала у важкому емоційному стані внаслідок хвороби доньки [PERSON] та не розуміла, що підписала саме довіреність на розпорядження даним автомобілем. Після закінчення строку довіреності вона звернулась до відповідача з вимогою про повернення їй автомобіля та згодом дізналась, що він продав автомобіль. Просить визнати частково недійсною довіреність від 16 березня 2017 року в частині уповноваження [PERSON] [PERSON] розпоряджатися транспортним засобом «Hyundai Getz», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , визнати недійсними правочини щодо відчуження належного їй автомобіля і зобов`язати відповідачів повернути їй автомобіль. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просять позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що 16 березня 2017 року позивач передала йому у користування та розпорядження автомобіль «Hyundai Getz», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вона підписувала дану довіреність, ознайомилась з нею та усвідомлювала, що саме підписує. Крім того, зазначає, що саме на момент укладення довіреності 16 березня 2017 року [PERSON] вже тривалий час хворіла та дана обставина не могла вплинути на усвідомлення позивачем умов довіреності. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про час та місце слухання справи, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у їх відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Третя особа подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у її відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що 04 вересня 2008 року [PERSON] придбала автомобіль «Hyundai Getz», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . /том. 1 а.с. 143-144/ 16 березня 2017 року [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися належним їй автомобілем «Hyundai Getz», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . /том. 1 а.с. 8/ 14 березня 2018 року [PERSON] в особі представника за довіреністю від 16 березня 2017 року [PERSON] продала [PERSON] автомобіль «Hyundai Getz», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . /том. 1 а.с. 128-129/ 04 серпня 2018 року [PERSON] продав в особі представника [PERSON] [PERSON] автомобіль «Hyundai Getz», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . /том. 1 а.с. 147-148/ Також, 05 вересня 2018 року автомобіль «Hyundai Getz», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] був перереєстрованим за власником [PERSON] /том. 2 а.с. 36/ Згідно з ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до практики Верховного Суду, викладеної у постанові №489/3570/16-ц від 15 квітня 2020 року обов`язок доказування у справах про визнання довіреності недійсною на підставі статті 230 ЦК України, покладається на позивача як сторону, яка діяла під впливом обману. Позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Однак, позивачем [PERSON] не доведено наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману щодо умов довіреності від 16 березня 2017 року, якими [PERSON] уповноважено розпоряджатися автомобілем «Hyundai Getz», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зокрема, оспорювана довіреність вчинена одноособово позивачем [PERSON] та позивачем не обгрунтовано яким саме чином відповідач [PERSON] ввів її в оману, не будучи стороною даного правочину. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові № 908/3262/16, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору слід ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Проте, всупереч наведеному, позивачем [PERSON] не надано суду жодних доказів, що вона справді помилялась щодо будь-яких умов довіреності від 16 березня 2017 року, не вказано у чому саме полягала помилка, зокрема, враховуючи, що така є одностороннім договором, укладена нею одноособово та підписана особисто із змогою ознайомитись із усіма її пунктами та умовами, що також не заперечує сам позивач. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Однак, позивачем не конкретизовано позовні вимоги щодо визнання недійсними правочинів щодо відчуження автомобіля «Hyundai Getz», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , не зазначено, які саме правочини, між якими сторонами слід визнати недійсними, а також не зазначенопідстави недійсності правочинів та, які саме умови укладення правочину порушені. Крім того, на час відчуження автомобіля «Hyundai Getz», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] 14 березня 2018 року [PERSON] , довіреність від 16 березня 2017 року була чинною, не скасованою, протягом строку дії такої довіреності позивач [PERSON] не оспорювала ані такої довіреності, ані будь-яких її умов чи пунктів, а тому позивачем не наведено жодних доказів чи аргументів, які саме умови чи норми закону порушено відповідачем [PERSON] чи відповідачем [PERSON] 14 березня 2018 року під час відчуження даного автомобіля. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження. Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалами Залізничного районного суду міста Львова від 16 серпня 2018 року та 05 лютого 2020 року слід скасувати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, суд вважає, що розподіл судових витрат проводити не слід.

Outcome: dismissed