Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , [NUMBER] від 15.07.2003 року, посвідченого Воловецькою державною нотаріальною конторою. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що у 1998 році разом з батьками [PERSON] та [PERSON] переїхала проживати з смт. Воловець Закарпатської області до смт. Врадіївка Миколаївської області. В 1997 році батьками позивача приватизовано квартиру [ADDRESS] про що Воловецькою селищною радою видано свідоцтво про право власності , при цьому власниками квартири зазначено позивача та її батьків [PERSON] та [PERSON] , яким визначено по 1/3 частки у праві власності. 11.03.2002 року батьки позивача видали довіреність на право користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] . дідові позивача [PERSON] . В липні 2020 року позивач дізналась , що в реєстрі права власності на нерухоме майно відсутні відомості про її право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Згодом позивач дізналась, що 15.07.2003 року, її дід [PERSON] без її відома, на той час вона була неповнолітньою, а також дозволу її батьків та служби у справах дітей Воловецької районної державної адміністрації уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири із своєю дружиною та бабою позивача [PERSON] . Даний договір посвідчено Воловецькою державною нотаріальною конторою. У 2017 році дід позивача помер, а [PERSON] підтвердила що вона є власницею квартири. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири позбавляє її законних прав на власність на житло, укладений з порушенням вимог цивільного законодавства, тому є недійсним. В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, позивач та її представник позов підтримали повністю та просили такий задовольнити. Також позивач та її представник не заперечили щодо винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, свого відношення до позову не направила, причини її неявки суду невідомі, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Тому суд вважає, що слід згідно ст.280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та її представник не заперечили. Завідуюча Воловецької державної нотаріальної контори Дідренцел В.Т. на розгляд справи також не з?явилась, подала до суду заяву про слухання справи без її участі. Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого Воловецькю селищною радою 15.07.1997 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Воловецького державного виробничого підприємства технічної інвентаризації №937165 від 07.07.2003 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Як вбачаються із доручення АЕР №200924 від 11.03.2002 року , яке посвідчено державним нотаріусом Врадіївської державної нотаріальної контори Миколаївської області та зареєстровано в реєстрі -375. [PERSON] та [PERSON] , що також діяла від імені неповнолітньої дочки [PERSON] уповноважили [PERSON] користуватися та розпоряджатися квартирою [ADDRESS] . 15.07.2003 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] .. Даний договір посвідчено державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори Маньо О.Ф. та зареєстровано в реєстрі за №1219. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна №225313100 від 24.09.2020 року, відповідачу по справі [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору-купівлі продажу ВАК 634618 від 15.07.2003 року належить квартира [ADDRESS] . Суд, приймає до уваги, що відповідно до вказаних вище цивільних правовідносин необхідно застосувати Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року, оскільки взаємні права та обов`язки відповідно до правочину виникли в 2003 року під час дії ЦК УРСР. Вказане твердження закріплено в частині 3 статті 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У відповідності до статті 2 ЦК УРСР передбачено, що відносини які виникають між громадянами між собою регулюються актом цивільного законодавства. Згідно статті 45 ЦК УРСР зазначено, що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Відповідно до ст.11 ЦК УРСР (ред.. 18.07.1963 р.) дієздатність громадян є здатність громадян своїми діями набувати цивільні права і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієзтатність), яка виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. А згідно ст. 14 ЦК УРСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди від їх імені укладають батьки або опікуни. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР ). Статтями 60, 78, 128, 145 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що обов`язком батьків визначено захист прав та інтересів їх неповнолітніх дітей. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Завданням опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства» регулює право дитини на майно. Згідно із ч. 3 цієї статті батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Тобто вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження житлового приміщення, відносно якого в дитини є право на користування житлом. Як вбачається із наявних в матеріалах справи свідоцтва про право власності на житло виданого Воловецькю селищною радою 15.07.1997 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Воловецького державного виробничого підприємства технічної інвентаризації №937165 від 07.07.2003 року, 1/3 частка квартири [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] . Таким чином, встановлено, що малолітня [PERSON] , була співвласником квартири, а відтак, чинним на момент укладення договору купівлі-продажу квартири законодавством у такому випадку було встановлено обов`язкового одержання дозволу органу опіки та піклування на укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири. Відповідно до ст.16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Суд вважає, що умови договору купівлі-продажу квартири, що належала на праві спільної часткової власності позивачу, суперечить її правам та інтересам, оскільки в результаті вона (в минулому дитина) була позбавлена права на житло, адже згідно свідоцтва про право власності на житло виданого Воловецькю селищною радою 15.07.1997 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Воловецького державного виробничого підприємства технічної інвентаризації №937165 від 07.07.2003 року, 1/3 частка квартири належала позивачу на праві спільної сумісної власності. Крім того, судом встановлено, що державнимм нотаріусом Маньо О.Ф. також не було дотримано порядку вчинення нотаріальної дії, стороною якої є малолітні, обов`язкова письмова згода батьків позивача. З огляду на те, що позивач не знала про умови договору, не погоджувала ціну та не надавала повноважень третій особі право на укладання договору купівлі-продажу у зв`язку з її неповноліттям та нерозумінням про наслідки укладання вказаного договору, суд приходить до висновку, що правочин вчинений [PERSON] з перевищенням повноважень, а тому договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , ВАК №634618 від 15.07.2003 року, посвідчений Воловецькою державною нотаріальною конторою, укладений між [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати недійсним. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved