Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом в обґрунтування якого зазначила, що 01 березня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу №771 від 03.03.2006 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Л.А. Рєка, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] набула право власності на житловий будинок, загальною площею 436,7 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . 01 березня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу №775 від 01.03.2006 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Л.А. Рєка, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] набула право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,144 га, кадастровий номер 5123755300:02:004:0041, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Під час придбання даного житлового будинку та земельної ділянки позивачка була в законному шлюбі з громадянином [PERSON] 02 жовтня 2006 року Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів [PERSON] був виданий державний акт серія ЯГ №910564 на земельну ділянку, загальною площею 0,144 га, кадастровий номер 5123755300:02:004:0041, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 17.06.2013 року рішенням державного реєстратора Овідіопольського районного управління юстиції Марущак Ю.В. від 17.06.2013 року, індексний номер рішення 3424598, зареєстровано право власності на земельну ділянку. Загальною площею 0,144 га, кадастровий номер 5123755300:02:004:0041, розташовану за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 1419597. У серпні 2006 року чоловік [PERSON] [PERSON] звернувся до Овідіопольського райсуду одеської області з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку № [ADDRESS] від 01.03.2006 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Л.А. Рєка, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , з підстав відсутності його згоди на укладення договору. Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 12.05.2011 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2011 визнано недійсним договір купівлі-продажу №771. 13.04.2016р. державним виконавцем за №29245603 був внесений запис про скасування за [PERSON] права власності. Таким чином, на теперішній час право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , та який знаходиться на земельній ділянці [PERSON] не за ким не зареєстровано. У травні 2012 року чоловік [PERSON] [PERSON] помер. Однак, після смерті [PERSON] відповідачі ухилялися від проведення реституції за оскаржуваним договором, повертати позивачу кошти, та у липні 2016 року самовільно вселилися у належний позивачці будинок та зайняли належну позивачу земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, відповідачі знаходяться у будинку та земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , протиправно і без належного дозволу, тобто без відповідних правових підстав, та чинять позивачці перешкоди у володінні та користуванні своїм майном. З наведених підстав просить суд, заборонити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] користуватись та знаходитись на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 686,4 кв м, та усунути перешкоди [PERSON] у користуванні будинком та земельною ділянкою, за вказаною раніше адресою шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву, про розгляд справи за їх відсутністю, позов не визнають, просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також надали суду відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що позивач не є власником житлового будинку з якого просить висилити відповідачів, а отже не має право на виселення; права власності [PERSON] на частину житлового будинку вирішується судом в порядку успадкування за законом, що у свою чергу свідчить про безпідставність позову, та відсутність підстав виселення власника з будинку; права власності відповідача [PERSON] на частину житлового будинку частково задоволено, шляхом повернення оригіналів свідоцтва проправо влансоті та витягу про державну реєстрацію, що у свою чергу свідчить про безпідставність позову, та відсутність підстав для виселення власника з будинку. Отже, позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги [PERSON] підтримує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.03.2006 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 436,7 кв.м., житловою площею 148,9 кв.м., на земельній ділянці площею 1440 кв.м., без відома спадкодавця та власника даного майна. 01.03.2006 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Л.А. Рєка за реєстраційним номером №775 договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] . 12.05.2011 р. Рішенням Овідіопольського [ADDRESS] суду Одеської обл. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним було задоволено та вищевказаний договір купівлі-продажу житлового будинку було визнано недійсним, на підставі встановленого судом факту, що зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами був нажитий колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу за рахунок спільних коштів та праці і є об`єктом їх спільної сумісної власності. Договір купівлі-продажу суперечив положенням ст. 369 ЦК України, ст. ст. 60, 65 СК України, порушував законні права та інтереси [PERSON] , а тому його вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним були обґрунтовані та підлягали задоволенню. 15.11.2011 р. Ухвалою Апеляційного суду Одеської обл. рішення Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 12.05.2011р. залишено без змін, та набрало законної сили. [PERSON] звернулась через свого представника до державного реєстратора Управління ДР ГТУЮ із заявою про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] від 17.06.2013 р., на підставі якої було винесено рішення державного реєстратора управління ДР ГТУЮ Іскрова О.В. № 29245603 від 13.04.2016 р. про припинення права власності № 1420637 за [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі Рішення Овідіопольського районного суду Одеської обл. про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.03.2006 р. за № 771. Реєстрація права власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] скасована за рішенням державного реєстратора від 14.04.2016р. Відповідно із ч.2 ст. 26 Закону, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 ст. 37 Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Підставою для прийняття рішення державного реєстратора управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській обл. Іскрова О.В. від 134.04.2016 р. про припинення права власності №1420637 за [PERSON] на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] стало рішення Овідіопольського районного суду Одеської обл. №2-1207/11 від 12.05.2011 р., яким визнано недійсним договір купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно\~ст. 10-13 ЦПК України\~- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України\~встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України\~- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України\~наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями\~316-320,321,328 ЦК України\~передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України\~передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст.ст.\~150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтями\~316\~та\~317 ЦК України\~передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частиною першою статті 120 ЗК України в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року в справі\~№ 6-253цс16. Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року в справі\~№ 902/341/17\~вказав, що виходячи з положень статті 377 ЦК України, статей 120, 125ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, слід дійти висновку, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. Отже, наведені норми слід розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача на земельну ділянку, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 04 травня 2018 року в справі\~№ 910/14212/17. Статтею 140 ЗК України визначений вичерпний перелік підстав припинення права власності на землю. Такими підставами є добровільна відмова\~власника від\~права на\~земельну ділянку; смерть\~власника земельної\~ділянки за\~відсутності спадкоємця; відчуження\~земельної ділянки\~за рішенням\~власника; звернення\~стягнення на\~земельну ділянку\~на вимогу\~кредитора; відчуження\~земельної ділянки\~з мотивів\~суспільної необхідності\~та для\~суспільних потреб; конфіскація\~за рішенням\~суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЗК України передбачено підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема і з підстав набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розміщені на земельній ділянці. Статтею 140 ЗК України не передбачена така підстава припинення права власності на земельну ділянку, як набуття права власності на житловий будинок іншою особою. Згідно ст.. 141 ЗК України набуття права власності на житловий будинок іншою особою є підставою для припинення права користування земельною ділянкою. Так, згідно із вимогами статей 2, 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації. З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником об`єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно. Згідно інформаційної довідки з «Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно..» від 26.04.2019 року № 165102119, на час подання позову до суду право власності на житловий будинок із господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] за позивачем [PERSON] скасовано. Підставою для прийняття рішення державного реєстратора управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській обл. Іскрова О.В. від 134.04.2016 р. про припинення права власності №1420637 за [PERSON] на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] стало рішення Овідіопольського районного суду Одеської обл. №2-1207/11 від 12.05.2011 р., яким визнано недійсним договір купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON] . \~ \~ \~ \~Таким чином, у позивачки [PERSON] відсутнє право вимоги в забороні перешкоджати користуватися житловим будинком та земельною ділянкою, оскільки вона не є власником житлового будинку, так як тільки власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, у відповідності до ст. 391 ЦК України. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що відсутнє остаточне рішення щодо права власності на вказаний житловий будинок, суд приходить до висновку про відсутність підстав для усунення відповідачів користуватися будинком та земельною ділянкою. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed