Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач - її онук, хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеній квартирі з 2012 року, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Однак реєстрація відповідача за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача на позовних вимогах наполягає. Законний представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Від представника органу опіки та піклування надійшов висновок про недоцільність визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки на даний час відсутня інформація щодо місця реєстрації дитини, а знаття його за реєстрації у спірній квартирі призведе до порушення його прав. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS]. на праві власності належить [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2002 р. посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковою Л.Є., та зареєстрованому в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 17767. У зв'язку з одруженням 31 серпня 2004 року позивач змінила прізвища на «[PERSON]», що підтверджується копією заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.11.2017 р. (а.с. 10). Відповідно до розпорядження Миколаївського міського голови від 19.02.2016 року № 28р вулицю Васляєва в місті Миколаєві перейменовано на вулицю Театральна. Відповідно до картки реєстрації особи, [PERSON] 07.08.2008 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з матір'ю [PERSON] [INFO]. Згідно розпорядження Миколаївського міського голови від 19.02.2016 року №28р вулиця Васляєва в місті Миколаєві перейменовано на вулицю Театральну. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Факт не проживання у спірній квартирі [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], на протязі не менш ніж 5 років, підтверджений рішенням Ленінського районного суду від 02.11.2017 року про визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] При вирішенні даного спору, суд не приймає до уваги вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради, оскільки він суперечить вимогам цивільного законодавства. Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що: «Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає». Приймаючи до уваги те, що [PERSON] фактично у спірній квартирі не проживає, його мати [PERSON] визнана такою, що втратила право користування квартирою, також, реєстрація місця проживання відповідача, який не є членом сім'ї позивача, у належній позивачу квартирі перешкоджає реалізації останнім права розпорядження власним майном, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову.

Outcome: approved