Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогою про визнання [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS]. Вимоги обґрунтувала тим, що є власником квартири [ADDRESS]. У зазначеній квартирі 20 липня 2004 року зареєструвано відповідача [PERSON], оскільки, її син [PERSON] уклав з нею шлюб та проживав разом з нею за вказаною адресою. Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.03.2016р. шлюб між ними розірвано. Після чого, з 29.03.2016р. відповідач та онука [PERSON] не проживають у будинку. Відповідач житлом не користується, кошти за комунальні послуги не сплачує, її місце проживання невідоме. Оскільки, відповідач зареєстрована в належному їй будинку, але фактично не проживає, це перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила розглянути у її відсутність. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України.Поважність причин неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, відзив не подно. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надала до суду заяву, в якій просила суд справу розглянути у її відсутність. З урахуванням того, що позовна заява не містить вимог щодо малолітньої [PERSON], [INFO], виконавчий комітет Знам'янської міської ради, як орган опіки та піклування (служба у справах дітей), не заперечує проти задоволення позовної заяви позивача та просить судовий розгляд справи провести без його представників. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить житлова квартира [ADDRESS]. Право власності позивача підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвом [NUMBER] про право власності на кооперативну квартиру та ордером на житлове приміщення [NUMBER] від 02.08.1988р. (а.с.11-12). Син позивача [PERSON] з 28.09.1996р. перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] (а.с. 18). Рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.03.2016р. шлюб між ними розірвано (а.с.17). З домової книги та довідки Знамянського РС УДМС в Кіровоградській області від 24.05.2018р. наданої на запит суду вбачається, що за адресою: [ADDRESS] поміж інших, зареєстрована відповідач [PERSON], [INFO], громадянка України (а.с.20-22, 24). Відповідно до довідки ОСББ «Примакова» від 11.05.2018р., до складу сім' позивача входить син [PERSON] (а.с. 9). Акти обстеження фактичного проживання громадян, які мешкають в ОСББ «Примакова», [ADDRESS], вчиненні 15.01.2017р., 02.06.2017р., 20.12.2017р. та 11.05.2018р. свідчать про те, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 29 березня 2016 року (а.с. 13-16). Будь-яких суперечок щодо створення перешкод відповідачу у користуванні спірним будинком зі сторони позивача, не виявлено. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сімї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч.4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст.64 ЖК України, до членів сімї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим в будинку позивача, порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись належним майном. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком, або що з цього питання вони зверталися до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. Судом встановлено, що договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право на користування належним позивачу на праві власності житловим приміщенням розташованим по [ADDRESS], внаслідок відсутності останньої за місцем реєстрації, понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п.2 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Відповідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України та

Outcome: approved