Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до Галицького районного суду м. Львова з позовом до ПАТ Фінанси та кредит», [PERSON] про визнання недійсним договору. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що між ВАТ «Банк «Фінанси і кредит» та [PERSON] був укладений Договір про відкриття кредитної лінії №14-700кл/60. Пунктом 5.1 Договору передбачається забезпечення виконання зобовязань за цим Договором у вигляді застави нерухомості (іпотеки): житлового будинку, розташованого за адресою: м. Львів, вул. Тракт Глинянський, буд 144 (особняк). В цьому будинку позивачка стверджує, що проживає з моменту свого народження і по сьогоднішній день, іншого житла не має ні на праві власності, ні на праві користування. Відтак, укладаючи цей договір, її мати [PERSON] не врахувала законних інтересів [PERSON] щодо права користування житлом. Підставою визнання недійсним Кредитного договору Позивач зазначає те, що на його думку банк ввів в оману споживача щодо істотної умови кредитного договору - його ціни; позивач вважає що банк навмисно невиконанав переддоговірну роботу і це нібито було передумовою введення споживача в оману, на думку позивача в діях банку наявні ознаки нечесної підприємницької практики, договір містить несправедливі умови та умови, які суперечать нормам чинного законодавства. Просить позов задоволити та визнати недійсним договір. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала аналогічні пояснення викладенні у позові. Просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила. Подала письмові заперечення проти позову з доданими до нього документами. У задоволенні позову просила відмовити повністю у звязку з безпідставністю. Судом встановлено, що між ВАТ «Банк «Фінанси і кредит», від імені якого діє відділення №14 філії «Західне регіональне управління» та [PERSON] був укладений Договір про відкриття кредитної лінії №14-700кл/60, за умовами якого Банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, платності, строковості в розмірі 80 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 15% річних 16 травня 2008р. між ВАТ «Банк «Фінанси і кредит» та [PERSON] був укладений додатковий договір №1, яким збільшена відсоткова ставка за користування кредитом до 16% річних. 12 вересня 2008р. між ВАТ «Банк «Фінанси і кредит» та [PERSON] укладено додатковий договір №2, яким внесено зміни в частині забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором. У своїй позовній заяві Позивач зазначає, що укладаючи кредитний договір її мати Відповідач 2 у даній справі, не врахувала її законних інтересів щодо права користування житлом, яке передане в іпотеку за вказаним кредитним договором. На момент укладення Кредитного договору Позивачу було 24 роки, у Позивача, згідно відмітки у паспорті, вже була своя сім'я, малолітні діти в іпотечному будинку не проживали та не були зареєстровані. Передання в іпотеку майна, яке належить на праві приватної власності Відповідачу 2, жодним чином не порушило та не могло порушити право Позивача на користування житлом, оскільки Позивач не являється його власником. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Згідно п. 26 цієї ж Постанови № 9 особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Згідно Іпотечного договору, із змінами та доповненнями, предметом іпотеки за вищевказаним договором є цегляний житловий будинок №144 з відповідними господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,1000 га, які розташовані за адресою: м. Львів вул. Тракт Глинянський, 144. Також в забезпечення виконання зобовязання [PERSON] 06 вересня 2007 року між Банком, Відповідачем та [PERSON] ( далі , Поручитель) було укладено договір поруки. Внаслідок систематичного невиконання Відповідачем умов Кредитного договору, 29.04.2010 року банком було подано позовну заяву про солідарне стягнення з Позичальника та Поручителя заборгованості за кредитним договором. Провадження у справі було зупинене, у звязку із оскарженням Поручителем договору поруки. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.12.2011 року, залишеним без змін Ухвалою апеляційного суду від 26.04.2012 року без змін, порука [PERSON] була припинена. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 липня 2012 року ( справа №2/1312/159/12) із [PERSON] стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит заборгованість за Кредитним договором №14-700кл/60 від 06 вересня 2007 року в розмірі 1 359 789 гривень 68 копійок. Зазначене судове рішення оскаржувалось [PERSON] в суді апеляційної інстанції, однак було залишене без змін Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.09.2012 року та набрало законної сили. На сьогоднішній день Рішення суду не виконане, виконавчий документ знаходиться на примусовому виконанні в органах ДВС. Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.І ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ч.І ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суть цієї норми в тому, що сторони повинні зафіксувати ті умови, які вони вважають для себе сприятливими. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, тому за змістом ст. 1054 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов'язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час. Так, зокрема, відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Оспорюваний кредитний договір містить усі істотні умови договору, що визначені цивільним законодавством, укладений в письмовій формі дієздатними особами, а сторони діяли вільно, на власний розсуд визначаючи його умови, досягли згоди з усіх істотних умов, про що свідчить підписання Кредитного договору та подальше виконання його умов як зі сторони Позивача, так і зі сторони Банку. Усі умови Кредитного договору викладені сторонами в цьому договорі, сторони погодили, підписавши даний договір. З урахуванням вище викладеного, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Таким чином, правовідносини які виникли між сторонами, у зв'язку з укладеним 06.09.2007 року Кредитним договором, регулюються нормами ЦК України та спеціальним законодавством в системі кредитування. Підтвердження факту узгодження усіх умов договору свідчить і те, що Позичальник не скористався своїм правом відмовитися від одержання кредиту протягом чотирнадцяти календарних днів, як це передбачено ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У своїй позовній заяві Позивач зазначає, що Банк не надав Позичальнику як споживачу інформацію, передбачену законодавством України, перед укладанням кредитного договору. Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки згідно Інформації про умови кредитування, підписаної Позивачем 21.08.2007 року, перед укладенням Кредитного договору Позичальнику було надано інформацію про умови надання кредиту. Даним повідомленням підтверджується те. що Позичальник погоджується з умовами кредитування, визнає та підтверджує, що надані Банком та викладені у цій інформації відомості щодо умов надання кредиту є повні, вичерпні та зрозумілі, таким чином Позичальник отримав вичерпну інформацію від Банку про умови надання кредиту, а підписанням договору підтвердив свою згоду на укладення кредитного договору на викладених у ньому умовах. Крім цього, як вже зазначалося вище Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 липня 2012 року ( справа №2/1312/159/12), залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.09.2012 року, із [PERSON] стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства БанкФінанси та Кредит заборгованість за Кредитним. Відповідно до ч. 3 Ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Личаківського районного суду задоволено частково заявлені Банком позовні вимоги, стягнуто повністю заявлену Банком заборгованість по тілу кредиту та відсотках, яка була визначена станом на 25.06.2012 року, а до пені судом було застосовано ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшено її до 531 449,46 гривень. Із змісту Ухвали від 27 вересня 2012 року, винесеної Апеляційним судом Львівської області, що набрала законної сили, по справі, у якій брали участь ті ж самі особи, що й у даній судовій справі, вбачається, що доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір не відповідає вимогам Закону України» Про захист прав споживачів» не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки укладений сторонами кредитний договір за своєю суттю не є споживчим, оскільки власне не містить даних, що він надається позичальнику для придбання ним продукції, а крім того кредит наданий в іноземній валюті, що не допускається ст.11. Закону України « Про захист прав споживачів», тому положення цього Закону на дані правовідносини не поширюються. Таким чином, дані обставини встановлені судом, та в порядку ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Жодних несправедливих чи дискримінаційних умов оспорюваний кредитний договір не містить. За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов'язання. Жодних підстав для визнання умов Кредитного договору від 06 вересня 2007 року несправедливими чи дискримінаційними з вищевказаних підстав, а самого договору недійсним з цього приводу немає, оскільки вказані вимоги не є доведеними з точки зору вимог ст. 60 ЦПК України, а також не є такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, як визначає ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України). Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України позивачем не наведено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Позиція позивача щодо недійсності кредитного договору спрямована виключно на уникнення відповідальності Позичальника за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за оспорюваним кредитним договором. До того ж, відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України законодавчо закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з зазначених положень закону, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини, яка також проявляється у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Враховуючи зазначені положення цивільного законодавства, звертаємо увагу на те, що Позичальник не був позбавлений можливості вступити у договірні відносити з будь-яким іншим банком і на будь-яких інших умовах. При цьому, отримавши кредит у відповідача, Позичальник користується кредитним коштами. Згідно із ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи наведене, вважаю, що жодних підстав для визнання укладеного між Сторонами Кредитного договору та змін до нього недійсними немає, тому суд приходить до переконання, що в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ Фінанси та кредит», [PERSON] про визнання недійсним договору - відмовити.

Outcome: dismissed