Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила шляхом збільшення розміру позовних вимог, та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» в її користь грошові кошти, сплачені за договором в сумі 40\~000 грн. та неустойку в розмірі 45\~600 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.09.2015р. між нею та відповідачем підписано договір фінансового лізингу, предметом якого був автомобіль марки «Suzuki SX4» 2013р року випуску. Намір придбати цей автомобіль виник у звязку з тим, що його ціна становила 145\~900 грн. Зателефонувавши за номером, вказаним на веб-сайті працівниця повідомила, що автомобіль дійсно є в наявності та продається фірмою відповідача, а його ціна занижена у звязку з тим, що відбувається розпродаж залишків 2013 року. Прибувши разом з чоловіком в офіс компанії за адресою: м. Львів. вул. Коцюбинського, 1 їй розповіли про технічні характеристики транспортного засобу та про умови укладення договору і порядок проведення розрахунків. Первинно, необхідно було провести оплату завдатку в сумі 40\~000 грн. і після такої оплати між нею та відповідачем підписано договір. Оскільки в момент укладення договору була після нічної зміни, договір підписувала не читаючи. Натомість, працівники компанії повідомили про передачу їй автомобіля приблизно через 2-3 дні, про що її повідомлять в телефонному режимі. В подальшому, працівники компанії не телефонували, а на її телефонні дзвінки не відповідали. Ознайомившись детально з договором виявила, що такий суперечить чинному законодавству. 07.10.2015р. на адресу відповідача скерувала лист про розірвання такого договору та повернення сплачених коштів, на який 26.10.2015р. отримала відповідь, що договір розірвано з 09.10.2015р., однак сплачені кошти не можуть бути повернені через те, що зараховані вони в якості адміністративного платежу, який за умовами договору у випадку його розірвання не повертається. Вважає, що вказаними діями порушено її права як споживача. Так, договір укладався поза торгівельними або офісними приміщеннями фірми відповідача, оскільки юридична адреса останнього є в м. Києві, а в м. Львові, де було укладено договір, філій або відділень відповідач немає. [PERSON] законодавства про захист прав споживачів, в такому випадку споживач має право протягом 14 днів повідомити продавця (виконавця) з моменту укладення договору його розірвати, а продавець в свою чергу, зобовязаний повернути сплачені кошти. Оскільки повідомлення про розірвання договору подано протягом 14 днів з часу його підписання, вважає неспроможним покликання відповідача на положення договору, за якими адміністративний платіж поверненню не підлягає. З огляду на її правовий статус, вона як споживач є слабшою ланкою у договірних правовідносинах, що склалися з відповідачем і тому, необхідно виходити із припущення, що вона немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку придбаває. [PERSON] Закону України «Про захист прав споживачів», у випадку не повернення коштів по спливу 30 днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору, продавець сплачує неустойку в розмірі 1 % від вартості продукції за кожний день затримки грошей. Починаючи з 07.11.2015р. і до 01.03.2016р., за її обрахунками розмір неустойки становить 45\~600 грн. Тому, сплачені за договором кошти та неустойку, що в загальному становить 85\~600 грн. просить стягнути в примусовому порядку. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені нею вимоги, дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Представник відповідача після скасування ухвалою суду від 03.08.2016р. заочного рішення від 06.04.2016р. в судове засідання не зявився повторно, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 24.09.2015р. між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 001008, предметом якого є автомобіль марки «Suzuki SX4» 2013р року випуску (а.с.5-18). [PERSON] квитанції № 84184894 від 24.09.2015р. (а.с.19), позивачем на рахунок відповідача перераховано адміністративний платіж за вказаним договором в сумі 40\~000 грн. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Правовідносини, що виникають з договору лізингу в цивільному законодавстві регулюються Параграфом 6 Глави 58 Розділу ІІІ Книги Пятої ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначаються Законом України «Про фінансовий лізинг». [PERSON] ст. 1 цього Закону, фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). В той же час, згідно вимог ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. [PERSON] з Єдиного державного реєстру Юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.36-37), юридичною адресою відповідача є м. Київ, вул. Шовковична, 42-44. Допитаний в судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON], який є чоловіком позивача та був присутнім під час підписання договору в судовому засіданні підтвердив, що дійсно, такий уклався в його присутності за адресою м. Львів вул. Коцюбинського, 1. Вказані пояснення свідка повністю узгоджуються з даними квитанції про оплату адміністративного платежу (а.с.19), згідно з якою, такий платіж у день укладення договору проводився у Львівському відділенні № 3 АТ «Сбербанк Росії». Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Судом встановлено, що позивач реалізувала своє право на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення, про що було повідомлено відповідача листом від 07.10.2015р. (а.с.20), з одночасним предявленням вимоги про повернення сплачених у день укладення договору коштів в сумі 40\~000 грн. Як вбачається з відповіді відповідача від 26.10.2015р. (а.с.22), на вимогу позивача договір між сторонами розірвано 09.10.2015р., однак сплачені неї кошти в сумі 40 000 грн. поверненню не підлягають на підставі п. 12.1 ст. 12 договору. Таким чином, враховуючи, що у договорах за участю фізичної особи споживача підлягають застосуванню положення законодавства про захист прав споживачів, і норми ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» наділяють останніх правом розірвання договору з наступним поверненням сплачених коштів, суд знаходить вимогу про стягнення грошових коштів в сумі 40\~000 грн. обґрунтованою та ухвалює рішення про її задоволення. Відповідно до ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів повернення відповідачем коштів в сумі 40\~000 грн., слід визнати обґрунтованою вимогу про стягнення неустойки у звязку з порушенням строків повернення коштів. За обрахунками позивача, які перевірені та прийняті судом як такі, що відповідають дійсним обставинам справи, розмір неустойки становить 45\~600 грн., і тому дану вимогу також слід задовольнити в повному обсязі. Разом з тим, положення п. 12.1 ст. 12 договору згідно з якими, у разі розірвання договору адміністративний платіж не повертається і якими мотивував свою відмову в поверненні коштів відповідач висновків суду не спростовують. [PERSON] з частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобовязання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобовязанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 12.1 ст. 12 договору лізингу від 24.09.2015р. передбачено, що у випадку розірвання договору поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець отримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-939цс15 сформулював правову позицію від 09.09.2015р., згідно з якою розяснив, що за загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але\~ не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобовязань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобовязань і після розірвання договору. Однак, мова в даному випадку є про договір, правомірність якого за правилами ст. 204 ЦК України презюмується. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір у справі яка розглядається за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає з його змісту та узгоджується із ст. 628 ЦК України. [PERSON] ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Під час розгляду цивільної справи з подібними правовідносинами № 6-2766цс15, Верховний Суд України, на основі аналізу вищенаведених норм чинного законодавства в своїй постанові від 16.12.2015р. висловився про нікчемність договору фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, у звязку з відсутністю його нотаріального посвідчення. У справі яка розглядається, як це вбачається із самого договору фінансового лізингу, такий також не є посвідчений нотаріально, а відтак, є нікчемним. За правилами ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Одночасно, як випливає зі змісту ч. 2 ст. 215 ЦК України, визнання нікчемного правочину недійсним не вимагається. Враховуючи нікчемність спірного договору та відсутність обовязку визнання його таким в судовому порядку, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 653 ЦК України, якою регламентуються правові наслідки розірвання договору. Крім того, за таких обставин справи на спірні правовідносини не поширюються положення ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», якою передбачено право відмови від договору лізингу, що в сукупності, додатково підтверджує правильність висновків суду про необхідність застосування до спірних правовідносин саме Закону України «Про захист прав споживачів», яким передбачено право позивача на повернення сплачених коштів після розірвання договору та стягнення неустойки у випадку порушення строків їх повернення. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-2478цс15 сформулював правову позицію від 23.12.2015р. згідно з якою розяснив, що повторний розгляд справи після скасування першого заочного рішення по суті та функціонально є продовженням позовного провадження в суді першої інстанції. Під час розгляду справи після скасування заочного рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06.04.2016р. представником відповідача не представлено жодного доказу на спростування мотивів позову про реалізацію продукції поза торговельними або офісними приміщеннями і тому, позов повторно підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, судовий збір в розмірі 856 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved