Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання відповідача, таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що є власником квартири [ADDRESS]. У спірній квартирі зареєстрований відповідач по справі, а саме її син [PERSON]. Однак, з грудня 2010 року відповідач по справі не проживає у спірній квартирі, так як виїхав на постійне місце проживання за іншою адресою, особистих речей відповідача у спірній квартирі не має, заходів по утриманню житла він не приймає. Посилаючись на норми ст. 405 ЦК України, просить визнати [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим через житлову організацію, про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву з проханням розглядати дану справу без його участі. Крім того вказував, що позовні вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі, так як він дійсно з грудня 2010 року не проживає в спірній квартирі, так як виїхав з неї добровільно з метою влаштування свого особистого життя. Представник відповідача адвокат Больсунова Г.О., що діє на підставі угоди про надання правової допомоги, також надала суду заяву з проханням розглядати дану справу без її участі, вказавши, що позовні вимоги позивача визнає у повному обсязі. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як встановлено судом на підставі договору дарування від 07 травня 1996 року, засвідченого 07 травня 1996 року державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, позивач є власником двокімнатної квартира [ADDRESS] Згідно свідоцтва про укладання шлюбу, виданого 29 листопада 1997 року міським відділом РАГС міста Маріуполя Донецької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 29 листопада 1997 року, актовий запис №1040. Після укладання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] народився у м. Харків [INFO], про що свідчить актовий запис № 2676, батьками вказані [PERSON] та [PERSON]. З копії особового рахунку [NUMBER] вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані з 26 грудня 1995 року позивач по справі [PERSON] та її син [PERSON], відповідач по справі. Однак, відповідач будучи зареєстрованим у спірній квартирі, не проживає в ній починаючи з грудня 2010 року, про що свідчить складений житловою організацією акт на підставі пояснень свідків [PERSON], що зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS], та [PERSON], що зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS], які зазначені в акті. Зважаючи на вимоги ст.72 ЖК України особа може бути визнана у судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок її відсутності понад встановлені строки. Як роз'яснено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» з наступними змінами, судам рекомендовано при вирішенні спорів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Уразі їх поважності (перебування у відряджені, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідач [PERSON] направив до суду заяву, про визнання позовних вимог, вказуючи, що він на теперішній час не потребує в спірному житлі та проживає за іншою адресою, тому його порушені не будуть, наполягає на задоволенні позовних вимог [PERSON] З врахуванням зазначеної заяви відповідача, суд вважає за можливе постановити рішення про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщення у квартирі [ADDRESS], тим самим по суті задовольнити позовні вимоги. Згідно зі ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких згідно ст..79 ЦПК України відноситься судовий збір. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 551,20 гривень, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved