Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю. На підставу своїх вимог спирається на те, що 15 грудня 2017 року між позивачкою та відповідачем, було укладено шлюб, в м. Бордо (Жиронда), номер актового запису 1371/2, про що видано свідоцтво про шлюб від 03.12.2014 року. [INFO] позивачка народила дочку [PERSON] , батьком якої є відповідач. Після укладення шлюбу проживали разом однак після певного періоду часу почали проживати окремо у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя та виховання дитини. Спільне проживання з відповідачем і примирення неможливе, оскільки суперечить інтересам позивачки та інтересам їх малолітньої дитини. Після народження дитини відносини позивачки з відповідачем погіршились, вони перестали знаходити спільні підходи у вирішенні сімейних і родинних проблем. З його ініціативи через його методи виховання дитини між позивачкою та відповідачем постійно виникали непорозуміння, які переростали в сварки, свідком яких нерідко ставала їх малолітня дитина, що негативно впливає на її психічний стан та кожен раз спричиняє позивачці та дитині душевні страждання. Відповідач проявляв агресію відносно позивачки, доказ чого у вигляді звернень до поліції. Крім того, з метою нав`язати позивачці своє бачення проблемних питань відповідач іноді припускався аморальних вчинків, будучи в нетверезому стані допускав фізичні образи, що виражалися в рукоприкладстві, навіть в присутності малолітньої дитини. З метою створення належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, позивач вважає за необхідне залишити дитину із нею. На даний момент позивачка проживає з дитиною за місцем своєї реєстрації у квартирі батьків позивачки. Вони, як і позивачка має відповідний дохід, а тому можуть надавати позивачці матеріальну допомогу, якщо позивачка буде такої допомоги потребувати. Мати позивачки, має багато вільного часу для того, щоб допомагати позивачці по господарству та у догляді за дитиною, на випадок, якщо позивачка буде потребувати такої допомоги. Квартира, у якій проживає позивачка з дитиною, складається з трьох окремих кімнат, дитині відділено окрему кімнату, дитина забезпечена усім необхідним відповідно до її віку (іграшки, дитячі розвиваючі книжечки, одяг, ліжко, коляска тощо). Позивачка працює неофіційно, за спеціальністю економіст, проте на теперішній час позивачка досконало володіє кількома мовами та працює перекладачем. А тому, позивачка має неофіційний дохід. Як зазначалося вище, за час спільного життя позивачки з відповідачем, останній не приймає участь в утриманні їх спільної дитини. Останнім часом відповідач зовсім припинив надавати матеріальну допомогу для їх спільної дитини. Оскільки після припинення між позивачкою та відповідачем шлюбно-сімейних відносин, їх малолітня донька залишилася проживати із позивачкою, яка повністю опікується нею, виховує, забезпечує її усім необхідним. Позивачка вважає, що, оскільки відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні їх дочки, позивачка має право на своє утримання, що і змусило позивачку звернутись з відповідним позовом до суду. Позивач та представник позивача до суду не з`явилися, але представник позивача надав суду заяву згідно якої просив справу слухати у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клопотань про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи не надходило, але його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність на підставі зібраних доказів. Представник третьої особи служби у справах дітей Маньківської селищної ради в судове засідання не з`явилася але надала суду заяву згідно якої заперечувала проти позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, в іншій частині позовних вимог поклалась на думку суду. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 15 грудня 2017 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, в м. Бордо (Жиронда), номер актового запису 170/2 про що видано свідоцтво про шлюб. [INFO] позивачка народила дочку [PERSON] , батьком якої є відповідач. Спільне з відповідачем життя не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя та виховання дитини, що суперечить уявленням позивачки про сім`ю. На даний момент позивачка та відповідач проживають окремо та спільне господарство між ними не ведеться. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя відповідно до ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позовна вимога в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Стосовно вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю слід зазначити наступне. Спірні питання щодо визначення місця проживання дитини урегульовані положеннями Сімейного Кодексу України, Цивільного Кодексу України, також суд керується положеннями міжнародних законодавчих актів щодо врегулювання такого питання, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у відповідності із положеннями ст. 10 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно зі ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір ніж ними може вирішуватися судом. Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Так згідно рішення Маньківського районного суду від 12 січня 2021 року (т. 2 а.с. 126-130) по цивільній справі № 701/820/20 за позовом головного спеціаліста сектору судової роботи та міжнародного співробітництва у Черкаській області відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вельченко Марини Василівни в інтересах [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до Французької Республіки, позовні вимоги задоволено, та вирішено повернути малолітню дитину [PERSON] [INFO] , в м. Бордо (Франція) до місця її постійного проживання у Французьку Республіку, та якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку зобов`язано [PERSON] , передати малолітню дитину, батьку дитини [PERSON] . Отже, даним рішенням визначено місце проживання малолітньої дитини. Суд критично ставиться до пояснень представника позивача про відсутність підстав для взяття до уваги рішення Маньківського районного суду від 12.01.2021 року про повернення дитини у зв`язку з тим, що виконавче провадження за даним рішенням завершено, а виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що батько дитини жодного разу не з`явився для того, щоб виконати вказане рішення суду та повернути дитину до Французької Республіки, та що вказане питання втратило актуальність для батька. Оскільки, суду невідомо по яким причинам стягувач по виконавчому провадженні не з`являвся до Маньківського відділу ДВС для виконання даного рішення, також така неявка не вказує на той факт, що дане питання втратило актуальність для батька дитини. Також слід зазначити, що в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 19.10.2024 року. Таким чином завершення виконавчого провадження за даним рішенням не є підставою того, щоб вважати, що питання про повернення дитини до Французької Республіки втратило свою актуальність, оскільки стягувач може повторно звернутися до виконавчої служби з виконавчим документом для його виконання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю слід відмовити. Стосовно вимог про стягнення аліментів на утримання дитини слід зазначити наступне. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи той факт, що місце проживання малолітньої дитини [PERSON] визначено не з матір`ю [PERSON] (позивачкою по справі), а рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 12.01.2021 року вирішено повернути малолітню дитину до місця її постійного проживання у Французьку Республіку, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини не підлягають до задоволення. Стосовно вимог про стягнення аліментів на утримання дружини слід зазначити наступне. Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно із статтею 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Згідно зі ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України. Так, в позові позивач зазначила, що відповідач має можливість надавати допомогу на її утримання, разом з тим жодних доказів, які підтверджують її посилання не надала. Жодних доказів щодо матеріального стану відповідача позивачем суду не надано. Суд виходить також з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Враховуючи, що необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка - батька дитини надавати матеріальну допомогу, а також те, що малолітня дитини [PERSON] , [INFO] , на момент розгляду справи досягла трирічного віку, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дружини слід відмовити. Таким чином, оцінивши докази надані сторонами на підтвердження своїх доводів, за результатами розгляду справи, у межах заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. За правилами ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки відповідно до частки задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved