Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача про поділ спільної майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Оболонського р/с м. Києва від 30.10.2012 р., що набрало законної сили 10.11.2012 р. Від даного шлюбу сторони мають трьох дітей - [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Як вказано у позові, за час перебування у шлюбі подружжям була реалізована спільна квартира та здійснено заощадження грошових коштів, що тривалий час розміщувались у банківських установах. Вказані договори були оформлено на ім'я відповідача, проте кошти які вносилися на рахунок належали їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. Нещодавно їй стало відомо, що на протязі 2010-2012 р. відповідач [PERSON] уклав договори банківського вкладу із ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», на рахунках якого у нього зберігалися грошові кошти, остаточний розмір яких становив 36000 дол. США. Добровільно відповідач відмовляється визнати за [PERSON] право на ? частину вказаних грошових коштів, а тому вона просила поділити грошові кошти, що є спільною власністю подружжя, виділивши їй 18000 дол. США. До початку розгляду справи по суті [PERSON] подала заяву про збільшення розміру позовних вимог в якій просила суд з урахуванням отриманих відповідачем відсотків за договором строкового банківського вкладу № 91056-49277 від 09.07.2012 р., укладеного між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» та відповідачем [PERSON], підтверджених випискою по банківському рахунку визнати грошові кошти у розмірі 36614 доларів США та 23 центи спільним сумісним майном та виділити їй у власність ? частини цих грошових коштів, стягнувши з відповідача на її користь 18307 доларів США та 11 центів. 23.05.2016 р. представник відповідача та відповідач подали до суду заяву про застосування строків позовної давності, обґрунтовуючи тим, що позивач, звернувшись до суду із вказаним позовом, пропустивши трьохрічний строк позовної давності, оскільки рішення про розлучення позивача та відповідача ухвалено 30.10.2012 р., яке набуло законної сили 10.11.2012 р., а провадження по цій справі відкрито 19.11.2015 р., і тому строк позовної заяви сплинув 11.11.2015 р. Також представник відповідача у судовому засіданні в обґрунтування вказаної заяви зазначив, що позивачу було відомо про вказані кошти, а саме про 36000 дол. США ще у вересні 2012 р., коли вперше зверталась до суду із позовом про поділ майна. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, вказавши, що кошти, що були отриманні від реалізації спільної квартири частково були використанні на ремонт квартири, яку вони придбали для проживання, на утримання сім'ї, а кошти, що покладенні до банку були зароблені особисто ним внаслідок його заощаджень як пенсія. Також відповідач заперечив проти стягнення з нього коштів у доларах США, оскільки кошти були ним отриманні з депозитного рахунку в ПАТ «Укрексімбанк» не в доларах США, а в гривнах. Суд, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи, встановив наступне. Судом дійсно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 10.03.1989 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, а 10.11.2012 р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. У відповідності до ст. 60 СК України, майно нажите подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) і вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом та підтверджено відповідачем по справі, що він на своє ім'я на протязі 2009-2012 р. уклав наступні договори банківських вкладів в банківських установах: - договір №ДФ/01/52968 від 27.04.2009р., укладеного Товариством з обмеженою відповідальністю Комерційний банк «АРМА» з відповідачем; - договір № 51139-9277 від 02.04.2010., укладеного ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» з відповідачем; - договір № 68369-49277 від 07.04.2011., укладеного ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» з відповідачем; - договір № 82216-49277 від 06.04.2012., укладеного ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» з відповідачем; - договір № 91056-49277 від 09.07.2012., укладеного ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» з відповідачем на загальну суму заощаджень - 36614 дол. США та 23 центи. Також в судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що вказані рахунки дійсно були відкриті за час шлюбу, однак на даний момент часу зазначених рахунків та відповідно коштів не існує. При цьому позивач у своїх поясненнях зазначила, що на момент закриття банківського рахунку, на якому перебували спірні кошти, а саме 10.10.2012 р. в суді вже слухалась справа, ініційована нею про розлучення та відповідно подружжя не вело спільного господарства, і не підтримувало між собою сімейно-шлюбні стосунки. Поділу грошових коштів між ними не було здійснено не за час шлюбу, ні після його розірвання. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона по справі зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У зв'язку з цим, твердження відповідача про те, що кошти отриманні подружжям від реалізації спільної квартири частково витрачені на ремонт іншої квартири, утримання сім'ї не підтвердженні жодними доказами, а тому суд не приймає їх до уваги. Суд критично відноситься до тверджень відповідача та його представника про відсутність предмету спору, оскільки позивач не довела про те, що вона цих коштів не отримала. Крім того, суд не бере до уваги безпідставні посилання представника відповідача про те, що позивач вже зверталась до суду з тим самим предметом позову та з тих самих підстав, оскільки це спростовується матеріалами судової справи № 2/2605/6033/12, що були витребуванні за клопотанням представників відповідача та дослідженні у судовому засіданні. Більше того, ні відповідач, ні його представник не надали суду жодних доказів про те, що позивачу на момент розгляду судової справи № 2/2605/6033/12 під головуванням судді Майбоженко А.М. було відомо про спірні грошові кошти у розмірі 36000 дол. США, наслідком чого є пропущення позивачем строків позовної давності (на їх думку) для звернення до суду із даним спором. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, твердження представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, що сплинув 11.11.2015 р. для звернення до суду, оскільки рішення про розлучення позивача та відповідача ухвалено 30.10.2012 р., яке набуло законної сили 10.11.2012 р., а провадження по цій справі відкрито 19.11.2015 р. не знайшло свого підтвердження та спростовується матеріалами справи і вимогами ст. 20, 72, 105, 114 СК України. Ст. 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. У відповідності до ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Враховуючи, що рішення суду про розлучення [PERSON] та [PERSON] набрало законної сили 10.11.2012 р., а позов поданий позивачем до суду 06.11.2015 р., то твердження відповідача про пропущення позивачем строків позовної давності є безпідставним. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено [PERSON], що на протязі 2010-2012 р. відповідач уклав договори банківського вкладу із ПАТ «Укрексімбанк» на рахунках якого зберігалися грошові кошти. Підтвердженням наявності у подружжя за час шлюбу спірних коштів у розмірі 36000 дол. США є договір строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Класичний» № 91056-49277 від 09.07.2012 р., укладеного на ім'я відповідача та банківські виписки. При цьому на момент закінчення дії договору загальна сума депозиту з урахування процентів складала 36614 дол. США та 23 центи, які відповідач особисто зняв із рахунку. Пояснення [PERSON] про те, що депозит був повернутий йому банком у національній валюті України, тобто в гривні, а не в доларах США у відповідності до ст. 524 ЦК України спростовується умовами договору банківського вкладу і випискою по ньому та не приймаються судом до уваги з огляду на наступне. У відповідності до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Законом України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. П.п. 6.3., 7.1.4. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків визначаються нормативно-правовими актами НБУ та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками. У відповідності до п. 10.20. Постанови НБУ від 12.11.2003 № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» з вкладного (депозитного) рахунку фізичної особи-резидента в іноземній валюті за розпорядженням вкладника або за його дорученням кошти повертаються шляхом виплати готівкою; перерахування на власний поточний або власний вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті. Отже, посилання відповідача про повернення йому банком депозиту не в доларах, а в гривні не знайшло свого підтвердження та спростовується умовами депозитного договору і Постановою НБУ від 12.11.2003 № 492 . За таких обставин, грошові кошти за договорами банківського вкладу, оформлених на ім'я [PERSON] із ПАТ «Укрексімбанк» є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між ними у рівних частках, оскільки відкриті під час зареєстрованого шлюбу. У відповідності до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. У відповідності до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином суд приходить до висновку, що оскільки на момент закінчення дії договору № 91056-49277 від 09.07.2012 р. оформленого відповідачем [PERSON] у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» - ПАТ «Укрексімбанк» загальна сума депозиту із відсотками складала 36614 дол. США та 23 центи, які відповідач особисто зняв із рахунку та використав для власних потреб, а тому задовольняє позов частково щодо стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 18307 дол. США та 11 центів, що становить ? частину грошових коштів змінюючи прохальну частину позову позивача без зміни її по суті. На підставі викладеного, та

Outcome: partial