Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. З липня 2007р. по липень 2015р. вона проживала спільно та вела спільне господарство з громадянином [PERSON] [PERSON] на території Республіки [PERSON]. За час спільного проживання з відповідачем народилася дочка [PERSON] [PERSON] Анжелівна [INFO]. При цьому [PERSON] [PERSON] є громадянкою України. В липні 2015р. у звязку із постійними конфліктами та аморальною поведінкою із сторони відповідача, позивач була змушена переїхати разом із дочкою на територію України. На сьогодні вони з дочкою проживають за адресою: [INFO]. Позивач є власником вищевказаної квартири, в ній створені всі умови для належного проживання, виховання та утримання дитини. Дочка навчається у Калуській ЗОШ І ст. №11. Позивач в повному обсязі створила всі необхідні умови для належного проживання та гармонійного розвитку своєї дитини, становлення її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Натомість відповідач жодної участі у вихованні та утриманні дитини не бере. Тому позивач просить визначити місце проживання її неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] разом із нею. Позивач та її представники в судовому засіданні позов підтримали. Позивач додатково суду пояснила, що вони з відповідачем не перебували у зареєстрованому шлюбі, проте проживали однією сімєю в Республіці [PERSON]. Від спільного проживання народилася дочка [PERSON]. Спочатку в них були хороші стосунки, але згодом життя з відповідачем стало нестерпним. Відповідач постійно принижував її, ображав нецензурними словами, наносив тілесні ушкодження, у звязку із чим вона була змушена звертатися за допомогою в Центр Сімейної консультації в Республіці [PERSON]. Позивач зазначила, що відповідач не заперечував, щоб вона з дитиною поїхали в Україну. Оскільки через постійний тиск та приниження подальше спільне життя з відповідачем було неможливим, позивач вирішила не повертатися в [PERSON]. Наголосила, що і вона, і дочка [PERSON] не почували себе комфортно у чужій країні, вони відчували негативне ставлення до себе зі сторони італійських громадян. На даний час позивач має постійне місце роботи в м.Калуші, дочка відвідує школу №11. Крім того, дочка відвідує різні гуртки. Дочка дуже щаслива, за 3 роки повністю адаптувалася в Україні. Вона забезпечена всім необхідним для гармонійного розвитку, не хоче повертатися в [PERSON]. Тому позивач просить визначити місце проживання дочки [PERSON] разом із нею. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі. В задоволенні позову просить відмовити, оскільки постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.01.2018 року визнано незаконним утримання малолітньої дочки [PERSON] [PERSON] на терарії України та зобовязано [PERSON] передати [PERSON] [PERSON] її батькові для повернення в [PERSON]. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування від 14.01.2016року про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом із матірю [PERSON] Проживання дочки разом з матірю якнайкраще відповідатиме інтересам неповнолітньої [PERSON]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є класним керівником [PERSON] [PERSON]. Вказала, що [PERSON] навчається в ЗОШ І ст. №11 з 1 класу, на даний час закінчує навчання у 3 класі, тобто вже навчається протягом трьох років. Свідок зазначила, що [PERSON] обдарована, комунікабельна, товариська, має в школі багато друзів. Також [PERSON] відвідує різні гуртки. Дитини доглянута, мати [PERSON] цікавиться її навчанням, завжди приходить на батьківські збори. Свідок вказала, що бачила батька [PERSON] лише одного разу на початку 3-го класу, коли він приїжджав в Україну і приходив до школи, щоб побачитися з [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що знає позивачку на протязі десяти років. Після того, як [PERSON] повернулася в Україну, вони бачилися частіше. Зазначила, що часто буває вдома у [PERSON] А тому їй відомо, що [PERSON] дуже любляча і турботлива мати, нею створені всі належні умови для проживання дочки [PERSON]. [PERSON] вказала, що за цей період, коли вони проживають в Україні, жодного разу не бачила батька [PERSON]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є викладачем музичної школи, в якій навчається [PERSON] [PERSON]. Дитина є дуже талановита, отримує відзнаки на музичних конкурсах. [PERSON] завжди супроводжує її на різних заходах, дитина доглянута, завжди підготовлена до уроків. [PERSON] вже протягом двох навчальних років відвідує школу. Свідок вказала, що батька [PERSON] не бачила жодного разу і [PERSON] ніколи нічого про нього не розповідала. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представників, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що батьком [PERSON] [PERSON] Анжелівни, [INFO], є [PERSON] (т.1 а.с.5-6). Відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою\~статті 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада\~\~\~1989 року, ратифікованої Верховною [PERSON] України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада\~\~\~1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада\~\~\~1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.\~Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно\~статті 141 СК України\~мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі\~статтею 157 СК України\~питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України\~передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Суд звертає увагу, що згідно\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об'єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов'язань, існують позитивні зобов'язання, пов'язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов'язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України»від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. До рішення Європейського Суду з прав людини\~в справі «М. С. проти України»\~від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного. Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції [PERSON] Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (справа «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня\~ 2009 року). Декларація ООН не є юридично обов'язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов'язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір'ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування. Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини», спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено\~\~те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. [PERSON], наприклад, у своєму рішенні\~\~\~від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, перевага маленької\~\~дитини бути зі своєю матір'ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою (справа «М.Л. проти Великобританії», заява № 35705/97, 20 березня 2001 р.). Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення\~\~до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім'ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п'ятдесяти років з огляду\~\~на організацію приватної\~\~сфери і сім'ї». Судом встановлено, що [PERSON] [PERSON], [INFO], проживає разом із матірю [PERSON] за адресою: м. Калуш, пр.Л.Українки, 16а/24. Дана квартира належить позивачці [PERSON] на праві приватної власності (т.1 а.с.11). З актів обстеження матеріально-побутових умов від 19.05.2016 року (т.1 а.с.201) та від 29.02.2016року (т.1 а.с.202) вбачається, що в квартирі створено належні умови для навчання та виховання дитини; дівчина забезпечена всіма необхідними речами: одягом та взуття відповідно до сезону; мама дбає про всебічний розвиток дитини. З матеріалів справи видно, що [PERSON] має постійне місце роботи, а саме працює вчителем фізики в Калуській загальноосвітній школі І-ІІ ст. №8, отримує стабільний дохід (т.1 а.с.167, 168). Відповідно до змісту інформації щодо звернення позивачки до Сімейної консультації Комолі м.Новара, Республіка Італія від 24.02.2016 року [PERSON] зверталася до за наданням правової та психологічної допомоги з підстав порушення [PERSON] прав позивачки, а саме з приводу її постійного приниження, фінансової залежності та супротиву з боку його родини (т.1 а.с.175). Згідно із інформацією Центру сімейної консультації від 09.03.2016 року [PERSON] зверталася за наданням правової та психологічної допомоги у звязку із приниженнями з боку відповідача, невиконання ним обовязку щодо утримання та забезпечення інтересів як позивачки, так і її дочки (т.1 а.с.177). [PERSON] [PERSON] навчається в Калуській загальноосвітній школи І ступеня №11 (т.1 а.с.153). Відповідно до характеристики Калуської ЗОШ №11 (а.с.154) [PERSON] [PERSON] в учнівському колективі адаптувалась швидко і безболісно; на уроках працює активно, творчо; дитина комунікативна, відкрита до спілкування з однолітками та дорослими; стосунки з однокласниками, учнями школи дружелюбні та доброзичливі. Згідно характеристики, наданої практичним психологом Калуської ЗОШ №11 (т.1 а.с.155), в учениці [PERSON] [PERSON] високий рівень шкільної адаптації та мотивації навчання; має багато друзів серед однокласників, у класному колективі почуває себе комфортно; вихованням дитини займається мама, яка приділяє їй належну увагу. Відповідно до довідки дитячої музичної школи від 19.10.2016р. №113 (т.1 а.с.156) [PERSON] [PERSON] навчається в Калуській дитячій музичній школі на відділі народних струнних інструментів. Також [PERSON] [PERSON] навчається в гуртку образотворчого мистецтва та вокально-естрадній студії «Орфей» центру художньої творчості дітей, юнацтва та молоді Калуської міської ради (т.1 а.с.157,158). Відповідно до інформації, наданої Калуським міським центром соціальних служб для сімї, дітей та молоді Калуської міської ради від 08.12.2016 року, за результатами роботи з [PERSON] було зясовано, що дівчинка від народження емоційно привязана до мами; на даний час вона проживає і навчається у м.Калуші, де почуває себе комфортно і забезпечена усім необхідним для повноцінного життя та розвитку (т.1 а.с.159). Згідно із протоколом проведення бесіди головного спеціаліста служби у справах дітей Калуської міської ради [PERSON] з малолітньою [PERSON] [PERSON] Анжелівною (т.1 а.с.199) встановлено, що дитина пояснила, що жила в [PERSON] з мамою і батьком, але літом 2015 року у звязку із тим, що батько часто бив її матір вони переїхали жити на Україну, але повертатися жити в [PERSON] вона не хоче. З акту, складеного комісією у складі головних спеціалістів служби у справах дітей Калуської міської ради [PERSON] та [PERSON] від 13.06.2016 року про встановлення факту побачення малолітньої [PERSON] [PERSON] з батьком громадянином [PERSON] [PERSON] вбачається, що малолітня [PERSON] охоче спілкувалася з батьком, але пояснила йому, що жити в [PERSON] вона не хоче, оскільки їй подобається жити з мамою в Україні (т.1 а.с.203). Згідно з актом, складеним головним спеціалістом служби у справах дітей Калуської міської ради [PERSON] від 03.10.2016 року про встановлення факту побачення [PERSON] з донькою [PERSON] [PERSON] (т.1 а.с.204) під час спілкування встановлено, що малолітня не охоче спілкувалася з батьком, оскільки його боялася. Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 14.01.2016 року №0119/01/03 з метою захисту законних прав та інтересів дитини служба у справах дітей Калуської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] [PERSON] Анжелівни, [INFO] при матері [PERSON] (т.1 а.с.169) Водночас постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.01.2018 року позов Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах [PERSON] до [PERSON] про повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки задоволено. Визнано незаконним утримання [PERSON] малолітньої доньки [PERSON] [PERSON] на території України. Ухвалено рішення повернути малолітню [PERSON] [PERSON] в супроводі її матері [PERSON] до місця її постійного проживання в Італійську Республіку за адресою: вул.Італіа,10, м.Камері, провінція Новара, Італійська Республіка. У разі, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобовязано [PERSON] передати малолітню [PERSON] [PERSON] її батькові [PERSON], що проживає за адресою: [INFO], провінція Новара, Італійська Республіка для забезпечення повернення дитини до Італійської Республіки (т.2 а.с.79). Правовідносини щодо повернення дитини регулюються положеннями\~Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», до якої приєдналася Україна згідно із\~Законом №3303-IV від 11 січня 2006 року. Для Італійської Республіки\~Конвенція набула чинності з 1 березня 2007 року, тобто до переміщення дитини. Згідно\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі\~Конвенції 1980 року, відповідає пункту 1 статті\~6\~і статті\~8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Відповідно до\~статті 9 Конституції України\~та\~статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, є частиною національного законодавства України. Згідно\~статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952\~(в редакції постанови Кабінету Міністрів від 2 вересня 2010 року № 795), Міністерством юстиції України як Центральним органом України по виконанню цієї\~Конвенції, через Головне управління юстиції у Івано-Франківській області, вживалися заходи для добровільного повернення дитини до Італійської Республіки, відповідно до статті 7 Конвенції 1980 року. Частиною 2\~ст. 3 ЦПК України\~визначено - якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною [PERSON] України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. В силу\~ст.16\~Конвенції «Про\~цивільно-правові\~аспекти міжнародного\~викрадення дітей» Україна прийняла на себе зобов'язання про те, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї\~Конвенції\~або поки заява не подана відповідно до цієї\~Конвенції\~протягом розумного\~періоду часу\~після одержання\~повідомлення. Сам факт винесення рішення про піклування або про визнання цього рішення в запитуваній державі не є підставою для відмови в поверненні дитини відповідно до цієї Конвенції, але судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть брати до уваги аргументацію такого рішення під час застосування цієї Конвенції (ст.17 Конвенції). А відповідно до\~ст. 19 Конвенції\~ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї\~Конвенції\~щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. Тобто надалі батьки дитини не обмежені у праві вирішувати питання, повязані із піклуванням про дитину відповідно до закону, зокрема і про визначення її місця проживання. Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обовязковим до виконання. Враховуючи, що постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.01.2018 року визнано незаконним утримання [PERSON] малолітньої доньки [PERSON] [PERSON] на території України та ухвалено рішення повернути малолітню [PERSON] [PERSON] в супроводі її матері [PERSON] до місця її постійного проживання в Італійську Республіку, суд не має права визначити місце проживання малолітньої [PERSON] [PERSON] разом із матірю [PERSON] в Україні. Отже, з урахуванням вищенаведеного, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 129-1 Конституції України, ст.ст. 160,161 СК України та

Outcome: dismissed