Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач звернулася до [PERSON] треті особи [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод користування житловим приміщенням шляхом виселення. Просить суд визнати до [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та виселити останнього з даної квартири з зняттям з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала з відповідачем у шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2011 року. Після розірвання шлюбу сторони проживають разом з двома доньками [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі. Посилається на те, що систематичне порушення правил співжиття відповідачем робить не можливим їхнього спільного проживання. Не погоджуючись з позовними вимогами відповідачем було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину квартири, яка ухвалою суду від 20 січня 2017 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, була прийнята судом до спільного розгляду із первісною позовною заявою. Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю; визнати право власності на ? частину даної квартири. та у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] треті особи [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод користування житловим приміщенням шляхом виселення - відмовити. Свої зустрічні позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю, оскільки придбана під час перебування у шлюбі з [PERSON]. Позивач та Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили первісний позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечували, з підстав викладених у позовній заяві, просили відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав застосування строків позовної давності. Відповідач та Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали, з підстав викладених у письмових запереченнях на позов, просили відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав викладених у зустрічному позові про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину квартири. Треті особи в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили первісний позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечували, з підстав викладених у позовній заяві, просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на договору купівлі-продажу квартири від 04.08.1998 року зареєстрованого в реєстрі за № 2у-784 посвідчений державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Партолою М.Д. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки Форми №3 ЖРЕО - 408 від 25.01.2012 року, в квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] неодноразово звверталася до правоохоронних органів з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень [PERSON], який проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS], однак по даним фактам було винесено постанови про відмову в порушенні кримінальних справ та закрито кримінальне провадження у зв'язку з відсутністю в діянні кримінального правопорушення. Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин 4, 5 ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. На підставі вище викладеного, суд дійшов висновку, що дії відповідача [PERSON] порушують права позивача [PERSON], а саме перешкоджають позивачу за первісним та відповідачу за зустрічним позовом здійснювати свої права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Хоча [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], але змушена жити перебуваючи в постійному стресі та хвилюванні за своє життя, оскільки відповідач постійно погрожує їй. Всі спроби дійти примирення шляхом усунення конфлікту з відповідачем [PERSON] виявляються марними та зауваження не сприймаються. Дані факти підтверджуються поясненнями свідків. Таким чином відповідач за первісним позовом своїм проживанням порушує права позивача за первісним позовом як власника спірної квартири, перешкоджаючи їй володіти, користуватись та розпоряджатись спірною квартирою, а позивач [PERSON] має право вимагати усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном. У зв'язку з чим зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] треті особи [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод користування житловим приміщенням шляхом виселення підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину квартири, суд дійшов висновку про відмову в задоволення даного позову з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16: «Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. З цього часу починається перебіг позовної давності. З зазначеним зустрічним позовом позивач звернувся до суду лише 14 січня 2017 року. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем за зустрічним позовом пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду, поважних причин пропуску строку звернення до суду для захисту своїх порушених прав позивачем не наведено. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Outcome: partial