Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач звернулася в Ленінський районний суд м. Кіровограда з вказаним позовом до [PERSON] зазначивши, що 18.06.1988 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, в період якого, а саме: [INFO] року, народився їх син [PERSON]. 17 липня 1995 року укладений з відповідачем шлюб розірвано, проте після розірвання шлюбу, через незначний проміжок часу шлюбні стосунки між нею та відповідачем було налагоджено та вони стали проживати разом однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та проживали за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року позивач народила другого сина - [PERSON]. З 2007 року по теперішній час, як зазначила позивач, вони проживають однією сім`єю в будинку [ADDRESS] За період спільного проживання однією сім`єю з відповідачем за рахунок спільного бюджету позивач та відповідач набули майно, право власності на яке реєструвалось за відповідачем. Вважаючи, що вона має право на ? частину майна, яке було придбано у період спільного з відповідачем сімейного проживання, позивач звернулася до відповідача з проханням перереєструвати на неї її частину майна, яку вона мала намір подарувати своєму синові, проте відповідач відмовився вчинити зазначені дії вказавши, що юридично вона не має ніякого права на майно. Таким чином, позивач з даним позовом звернулася до суду та з урахуванням наданих уточнень до позову просила у судовому порядку встановити факт проживання її та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також визнати майно їх спільною сумісною власністю та визнати права власності на це майно. Позивач та її представник у судове засідання з`явилися, надали пояснення, відповідно до яких позов підтримали та посилаючись на викладені в позові обставини, позовні вимоги просили задовольнити. Відповідач у судове засідання з`явився, надав пояснення, згідно з якими позов, у тому числі й з урахуванням уточнення позовних вимог не визнав, в його задоволенні просив відмовити. Разом з тим, відповідач пояснив, що автосалон по [ADDRESS] він з позивачкою будували разом після розірвання шлюбу, але під час спільного фактичного сімейного проживання у 2008 році, житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями [ADDRESS] також купили разом з позивачкою за час спільного фактичного сімейного проживання однією сім'єю, скільки кожен продав свою квартиру та за купівлю вказаного будинку сплатили кожен по ? частині його вартості. За час спільного з позивачкою проживання у зазначеному будинку він робив ремонт будинку та доглядав за будинком. В іншу квартиру від сім'ї пішов влітку 2015 року. Представник третьої особи у судове засідання з'явився, надав пояснення, згідно з якими позов вважав необґрунтованим та безпідставним. Заслухавши сторін та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 18.06.1988 року між сторонами було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18.06.1988 року, видане відділом ЗАГС Кіровоградського міськвиконкому, УРСР. Укладений між сторонами шлюб, згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 17 липня 1995 року, виданим Кіровським райвідділом реєстрації актів громадянського стану м. Кіровограда розірвано, актовий запис № 689 (а.с. 5). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11 грудня 1991 року, [INFO] року народився син сторін [PERSON], а [INFO] року народився молодший син сторін - [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 09.07.2002 року, видане Центральним відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського обласного управління юстиції. 17 липня 1995 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 17 липня 1995 року, видане Кіровським райвідділом реєстрації актів громадянського стану м. Кіровограда (а.с. 11). Відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 140), за відповідачем на праві власності зареєстровано нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] Відповідно до Іпотечного Договору від 10.12. 2012 року, укладеного між третьою особою та відповідачем, нежитлова будівля, що складається з: літера «А» - автосалон, площею 252, 1 кв. м., літера « N» - хвіртка, що розташований за адресою: [ADDRESS] є предметом іпотеки. Згідно з договором купівлі - продажу від 20 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Томаз В.І., зареєстрованого в реєстрі № 2512, відповідач 20 липня 2007 року купив у [PERSON] житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями [ADDRESS] . Відповідно до п. 11 договору купівлі - продажу зазначено, що відповідач купив вказаний будинок самостійно на праві особистої приватної власності за власні кошти. На момент укладення цього договору в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував, про що засвідчив в заяві, яка залишилася у нотаріуса. Проте, під час розгляду справи, у судовому засіданні відповідач пояснив, що після розірвання шлюбу він продовжував проживати однією сім'єю з позивачкою, у них двоє дітей, яких вони разом виховували, у період з 2008 по 2009 роки він разом з позивачкою побудували автосалон, право власності на який оформив на себе. Будував автосалон за спільні з позивачкою кошти, які отримав від продажу офісу, який вони разом з позивачкою продали у 2008 році за адресою: [ADDRESS], а офіс за адресою: [ADDRESS] належав йому. Крім того, у 2007 році вони разом з позивачкою продали квартири [ADDRESS] Саме від виручених від продажу вказаних приміщень, вони разом з позивачкою вложили кошти в офіс та будинок, розташований у селі Черняхівка. Влітку 2015 року він пішов з сім'ї в іншу квартиру. Згідно з довідкою виконавчого комітету Соколівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області від 08.04.2015 року № 625, за станом на «08» квітня 2015 року сім`я [PERSON], яка проживає в [ADDRESS], складається з: чоловіка [PERSON], сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Сім`я проживає в житловому будинку з травня 2007 року по день видачі вказаної довідки (а.с. 13). Зазначені вище фактичні дані у судовому засіданні сторони не заперечували. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] звернулася до нього з питання купівлі будинку у [ADDRESS] який купила у нього в 2008 році. У неї двоє дітей дорослого віку, це спільні діти з [PERSON], він спілкувався з ними до 2012 року. [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім'єю. Свідок [PERSON] суду показала, що вона знає сторін приблизно з 2003 року, вони проживали біля неї по-сусідству. Сторони проживали та живуть однією сім'єю. У них є двоє спільних дітей, які проживають разом з ними, однією сім'єю. Під час розгляду справи відповідач не заперечував той факт, що позивачка у період спільного фактичного їх проживання, як чоловіка та жінки однією сім'єю придбавала у сім'ю побутову техніку, яку купувала також у кредит, що підтверджується кредитним договором від 25.12.2007 року та іншими матеріалами справи (а.с. 91 - 95, 102 - 110). Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. (Постанова ВСУ від 08.06.2016 р. у справі № 6-2253цс15) Отже, з урахуванням з'ясованих фактичних даних, суд дійшов висновку, що вимоги позову є доведеними та такими, що ґрунтуються на законі. Сторони у період з 01 січня 2004 року по 08 квітня 2015 року проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Майном, набутим за період спільного проживання є автосалон по [ADDRESS] та житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] Отже, зазначене нерухоме майно є їх сумісним майном. Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, оскільки спірне майно було придбано та збудовано саме за період проживання їхнього проживання однією сім'єю, тому на вказане майно поширюються положення глави 8 СК. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при застосуванні ст. 74 СК ( 2947-14 ), що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved