Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок укладеного договору оренду з відповідачем. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між сторонами 22.12.2016 року було укладено договір оренди нерухомого майна, а саме 2-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], яка на праві приватної власності належить відповідачу. Позивачем на виконання умов оплати договору було здійснено оплату трьома платежами 1 650 дол. США, 2 000 дол. США, та 1 650 дол. США. Проте 21.03.2017 року відповідач без попередньої домовленості примусово виселив позивача з орендованої квартири. Посилаючись на те, що відповідачем порушено зобов'язання щодо можливості проживати в квартирі, просила суд стягнути сплачену вартість оренди квартири. 20 березня 2018 року суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Відповідачем було надано відзив на позовну заяву, в якому останній посилався на порушення позивачем (наймачем) умов Договору оренди, оскільки позивач прожила в орендованій квартирі рівно три місяці та не повідомила вдповідача про розірвання договору за 30 днів. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що між сторонами 22.12.2016 року було укладено договір оренди квартири, що знаходиться в [ADDRESS] /а.с. 9-10/. Згідно з записів про рахунку за оренду квартиру, позивач сплатила 22.12.2016 року - 1650 дол. США, 25.01.2017 року - 1650 дол. США. Та залогову суму у розмірі 2000 дол. США /а.с. 11/. Розглядаючи питання щодо наявності порушень прав, свобод чи інтересів, за захистом яких позивач звернуся до суду, суд зазначає наступне. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, позивач при зверненні до суду вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема принцип диспозитивності, який відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту, ніж той, який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає, що заявлені з підстав ст. 525, 526 ЦП України, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed