Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів станом на 31 липня 2018 року за період з жовтня 2017 року по липень 2018 року включно в сумі 50 000 грн. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним. Вислухавши у судовому засіданні думку всіх учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними виводи, суд дійшов до наступного. Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно зі ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Законом України «Про охорону дитинства» визначено охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Згідно ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Не проживання батька з дітьми не звільняє його від обов'язку утримувати дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Таким чином, з огляду на наведені вище норми, враховуючи загальні принципи побудови суспільства, охорони дитинства, максимального і повного забезпечення прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, суд досліджує їх відповідність фактичним обставинам справи, що склалися і полягають у наступному. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 21 квітня 2007 року по 12 червня 2012 року. Шлюб розірвано на підставі Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2012 року, що набрало чинності 12 червня 2012 року (а.с. 3). У шлюбі народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане 18 вересня 2007 року Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції актовий запис №1098) та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане 17 лютого 2010 року Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції актовий запис №241) (а.с. 5-6). Згідно з ст.ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. З Договору про участь у вихованні та утриманні дітей (а.с. 4) від 31 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мамоновою Г.М. вбачається наступне. У п. 2 зазначеного Договору визначено обов'язок [PERSON] по утриманню неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] до досягнення дітьми повноліття. У п.3 Договору визначено щомісячний розмір аліментів у сумі 5 000 грн. до 31 грудня 2014 року. Також зазначено, що розмір аліментів з 01 січня 2015 року буде збільшено за домовленістю сторін та укладено додаткову угоду. Як встановлено в судовому засіданні, та визнано сторонами у справі, з 01 січня 2015 року додаткову угоду стосовно розміру збільшення аліментів на утримання неповнолітніх дітей сторонами не укладено. Таким чином, до 31 грудня 2015 року [PERSON] повинен був платити аліменти у сумі 5 000 грн. та дане зобов'язання за договором припинено 31 грудня 2014 року. З 01 січня 2015 року, відповідно до умов зазначеного Договору, розмір аліментів, що повинен сплачувати [PERSON] - не визначений. Таким чином, оскільки розмір аліментів з 01 січня 2015 року не визначений ні Договором, ні домовленістю сторін, [PERSON] зобов'язаний брати участь в утриманні дітей до досягненню ними повноліття. Разом з тим, враховуючи невизначеність суми аліментів, які повинен платити [PERSON] з 01 січня 2015 року, розрахувати неустойку (пеню) за прострочення їх сплати не можливо. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, після 01 січня 2015 року [PERSON] продовжував брати участь у матеріальному утриманні дітей, тобто виконував умови договору п. 2, укладеного сторонами 31 травня 2012 року. Даний факт частково визнано позивачем та підтверджено представником позивача у судовому засіданні. Незважаючи на часткове визнання зазначеного факту позивачем, яка підтвердила участь відповідача у матеріальному утриманні дитини, разом з цим нею зазначено, що допомога яка надається відповідачем недостатня для повного утримання та матеріального забезпечення дітей. Проте, суд дійшов висновку, що [PERSON] п.2 умов Договору про участь у вихованні та утриманні дітей від 31 травня 2012 року виконуються у повному обсязі, оскільки в судовому засіданні встановлений факт участі відповідача в матеріальному утриманні дітей, що повністю підтверджується дослідженими письмовими доказами, що знаходяться в матеріалах справи. Разом з тим, як зауважив представник відповідач [PERSON] у судовому засіданні, у зв'язку з тим, що позивачем порушуються умови Договору від 31 травня 2012 року у частині «цільового призначення аліментів», [PERSON] з жовтня 2017 року здійснюється утримання дітей шляхом купівлі їм необхідного одягу, іграшок, продуктів харчування, побутової хімії, спортивного знаряддя (велосипеду), побутової техніки (смартфонів), оплати витрат на школу, тощо. Зазначені обставини підтверджені дослідженими письмовими доказами, що знаходяться в матеріалах справи. Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ст.ст. 141,142 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору, віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed