Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12.10.1999 року вона придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. В квартирі значиться зареєстрованим її онук [PERSON], [INFO], якому належить 1/2 частина житлового приміщення, та донька [PERSON]. Фактично в квартирі [PERSON] не проживає з 1997 року, а [PERSON] - з 1994 року. Весь цей час житлово-комунальні послуги позивач оплачує самостійно, участі в цьому відповідачі не приймають, що є для неї непомірним та ставить її в скрутне матеріальне становище. В позасудовому порядку зняти відповідачів з реєстраційного обліку вона не має можливості у зв'язку з відсутністю їх згоди на це. Оскільки за вказаних обставин вона як власник не може в повній мірі користуватись, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, тому за захистом своїх прав вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 15.11.2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач пред'явлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] вона не проживає постійно з 2009 року, а лише тимчасово приїздить. Останні 2 роки в житловому приміщенні вона взагалі не проживає. Участь в оплаті житлово-комунальних послуг вона приймає шляхом часткового перерахування їх вартості на рахунок позивача. У подальшому позивач та відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явились, будучи повідомленими належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про поважність причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про поважність причини неявки суд не повідомив, письмових пояснень щодо заявлених вимог до суду не подавав. Допитана судом в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона проживає по сусідству з [PERSON] Остання в квартирі проживає сама. Коли востаннє до неї приїжджали відповідачі вона не пам'ятає. Підтвердила, що відповідачі не проживають в квартирі позивача вже тривалий час, про що вона дійсно підписувала акт. Допитана судом в якості свідка [PERSON] суду показала, що з [PERSON] вона знайома з 1983 року. [PERSON] знає як доньку позивача, пам'ятає її, коли та навчалась в школі та проживала з матір'ю. Останні 5 років вона не бачила, аби відповідачі приїжджали до [PERSON] та проживали разом з нею в квартирі. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку. У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 12.10.1999 року [PERSON] та [PERSON] були співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 45,07 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м. (а.с.15). Договором від 22.01.2015 року, посвідченим державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Донцовою Н.Ю., частки співвласників у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру визначено рівними по 1/2 за кожним (а.с.14). Відповідні відомості із визначенням права спільної часткової власності на квартиру внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що слідує з Витягу (а.с.13). 03.04.2015 року [PERSON] подарувала належну їй 1/2 частку житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] своїй матері [PERSON], уклавши з нею як обдаровуваною договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О. (а.с.18-19). Відповідно до п.6 договору (а.с.18-зворот), співвласником вказаної квартири є [PERSON], який також має право користування квартирою та на момент укладення правочину був неповнолітнім. Право власності за [PERSON] на 1/2 частку квартири зареєстровано за №9289073 від 03.04.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом серії [NUMBER] (а.с.16). Судовим розглядом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] між собою перебувають в близьких родинних стосунках, а саме [PERSON] є матір'ю [PERSON] та відповідно бабою [PERSON], тобто вони є родичами прямої лінії споріднення (а.с.9, 10, 12). Як вказувала позивач, що підтверджується довідкою КОМ ДІС «НОВА КОМ» №46 від 09.10.2018 року (а.с.27), в житловому приміщенні значаться зареєстрованими вона як власник, [PERSON] - дочка з 19.06.1987 року, [PERSON] - онук з 22.08.2013 року та по теперішній час (а.с.27-29). Показами свідків [PERSON], [PERSON] та актом з місця проживання (а.с.21, 22) підтверджується те, що відповідачі в [ADDRESS] не проживають понад один рік. Вказані обставини також не оспорювала відповідач [PERSON] в судовому засіданні. Надані позивачем акти з місця проживання (а.с.21, 22) в частині, що стосується року, з якого відповідачі не проживають в квартирі, суд оцінює критично, оскільки допитані судом свідки в своїх показах зазначали інші відмінні дані, які узгоджуються з поясненнями відповідача [PERSON] Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та колишнім членом його сім'ї, у зв'язку з чим регулюються ст.405 ЦК України, а також між співвласниками житла. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається зі ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання її доньки та онука - співвласника квартири такими, що втратили право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на їх не проживання в квартирі понад 1 рік. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач [PERSON] у належному позивачеві житловому приміщенні не проживає понад один рік, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання, перешкод в користуванні квартирою їй ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача створює позивачеві перешкоди в користуванні належною їй власністю. Відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість пред'явлених нею вимог негаторного позову до [PERSON] та необхідність їх задоволення із визнанням останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Натомість суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням. Так, пред'являючи цю вимогу, позивач залишила поза увагою той факт, що [PERSON] нарівні з нею є співвласником спірного житлового приміщення, яке належить їм на праві спільної часткової власності по 1/2 кожному, а здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обставини не проживання [PERSON] в квартирі понад 1 рік хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення його права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов'язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності. Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за [PERSON] не є достатніми для позбавлення його права користування житлом, співласником якого він є, що не позбавляє позивача права на пред'явлення до нього вимог про відшкодування їй таких витрат пропорційно його частці у власності. Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідача на належну йому частку в квартирі в розумінні ст.ст.346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами позивача як співвласника, які б визначали можливість визнання його втратившим право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, в ході судового розгляду не встановлено, а позивачем в рахунок доведеності пред'явлених вимог суду не надано. Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині застосування обраного нею способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст.16 ЦК України, що не позбавляє її права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншим співвласником [PERSON] дієвим способом, передбаченим законом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує часткове задоволення позову, у зв'язку з чим вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 352,40 грн. судового збору пропорційно частині задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial