Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до відповідача, в якій просить надати їй дозвіл на виїзд спільної із відповідачем дитини - [PERSON], [INFO] за кордон, а також дозвіл на оформлення проїзного документу для виїзду дитини, без згоди батька - [PERSON] за межі України до країн: Австрія, Азербайджан, Албанія, Андора, Бельгія, Болгарія, Боснія і Герцеговина, Ватикан, Великобританія, Греція, Грузія, Данія, Естонія, Норвегія, Ірландія, Ісландія, Іспанія, Італія, Казахстан, Кіпр, Латвія, Ліхтенштейн, Люксембург, Македонія, Мальта, Монако, Нідерланди, Німеччина, Норвегія, Польща, Португалія, Республіка Молдова, Румунія, Сан - Маріно, Сербія, Словаччина, Словенія, Туреччина, Угорщина, Фарерські острови, Фінляндія, Франція, Хорватія, Чехія, Чорногорія, Швейцарія, Швеція, Країни СНД, Єгипет, США, Австрія, Китай, Японія, а також на тимчасово окуповану територію АР Крим та м. Севастополь до досягнення дитиною шістнадцяти років. Мотивуючи вимоги тим, що з 29.06.2001 року по 25.06.2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого у них народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, син залишився проживати з нею, але місце проживання сторін і дитини було зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. 20 вересня 2013 року відповідач зняв позивача із реєстраційного обліку даної квартири. Внаслідок тимчасової окупації АР Крим та м. Севастополя позивач з сином змушена була змінити місце свого проживання та з 01.06.2014 року проживає у м. Києві, що підтверджується відповідною довідкою про переміщення, тимчасово зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але фактично проживає за адресою: [ADDRESS], разом із своїм сином. На території АР Крим та м. Севастополь залишились проживати батьки позивача - [PERSON] та [PERSON], а також відповідач - батько дитини. Відповідач відмовляється надати позивачу у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку, культурного розвитку та виїзд до АР Крим для відвідування і спілкування з родичами, без зазначення причин та аргументів, що на думку позивача, шкодить інтересам їх дитини, порушує право сина на спілкування з батьком, родичами, і як наслідок - право на повний та гармонійний розвиток особистості. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2016 року підсудність вищезазначеної цивільної справи визначена Дніпровському районному суду м. Києва. Під час судового розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд спільної із відповідачем дитини - [PERSON], [INFO] за кордон, на строк, який не перевищує один місяць, не більше ніж чотири рази на рік, за межі України, а також дозвіл на оформлення документи для періодичних, не більше ніж чотири рази на рік, тимчасових виїздів або супроводів дитини, без згоди батька - [PERSON] за межі України до країн: Австрія, Азербайджан, Албанія, Андора, Бельгія, Болгарія, Боснія і Герцеговина, Ватикан, Великобританія, Греція, Грузія, Данія, Естонія, Норвегія, Ірландія, Ісландія, Іспанія, Італія, Казахстан, Кіпр, Латвія, Ліхтенштейн, Люксембург, Македонія, Мальта, Монако, Нідерланди, Німеччина, Норвегія, Польща, Португалія, Республіка Молдова, Румунія, Сан - Маріно, Сербія, Словаччина, Словенія, Туреччина, Угорщина, Фарерські острови, Фінляндія, Франція, Хорватія, Чехія, Чорногорія, Швейцарія, Швеція, Країни СНД, Єгипет, США, Австрія, Китай, Японія, а також на тимчасово окуповану територію АР Крим та м. Севастополь до досягнення дитиною шістнадцяти років. З урахуванням даних уточнень, позивач просить позов задовольнити, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява, а розгляд справи проводити у її відсутність. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач в судове засідання також не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином - згідно вимог ст. 74 -77 ЦПК України, шляхом розмішення оголошення в газеті «Урядовий кур»єр» від 01.04.2016 року № 62. Представник Органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, звернувшись із заявою про розгляд справи за її відсутністю, та винесення рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів малолітньої дитини. Згідно зі ст. 224 ЦПК України, суд, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 29.06.2001 року сторони перебували у зареєстрованому Відділом РАЦС Ленінського районного управління юстиції м. Севатополя шлюбі. Від шлюбу у них народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Позивач та відповідач являються батьками дитини, що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 27.08.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Севастополя (а.с. 7). Рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 28 травня 2013 року шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Севастополя, між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 25.06.2013 року (а.с. 5-6). Як убачається із даних довідки виданої Департаментом соціальної політики Київської міської державної адміністрації від 02.06.2014 року №156, [PERSON] була зареєстрована на тимчасово окупованій території АР Крим та прибула на тимчасове проживання до м. Києва. (а.с. 8). Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно ч. 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно із ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, а також підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст.ст. 7 та 155 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. За змістом ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, в тому числі на тимчасово окуповану територію України може бути дозволено на підставі рішення суду. Як убачається із матеріалів справи батько дитини - відповідач [PERSON] проживає у м. Севастополі. Батьки позивача, тобто баба та дід малолітнього [PERSON], [INFO] - [PERSON] та [PERSON] також проживають за адресою зареєстрованого місця проживання у [ADDRESS] (а.с.12-16). За ч. 1,2 ст. 257 Сімейного Кодексу України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Таким чином, відсутність згоди відповідача, як батька малолітнього [PERSON], [INFO], на виїзд дитини до м. Севастополя, обмежує права на спілкування онука із бабою і дідом, які знаходяться на тимчасово окупованій територій, тим самим перешкоджаючи у здійсненні бабою, дідом, своїх прав щодо виховання внука. Зі змісту довідки виданої державною прикордонною службою України Головного центру обробки спеціальної інформації від 17.02.2016 року № 64/Ж-465 убачається, що 09.09.2015 року на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України [PERSON] разом із малолітнім [PERSON], [INFO] перетинала кордон України. Отже, фактичні обставини даної справи свідчать про те, що відповідач не оформлює проїзні документи дитини без належних на то підстав всупереч інтересам дитини, і це надає право позивачу отримати дозволи на їх оформлення за відсутності згоди батька дитини на підставі рішення суду, для здійснення свого права та виконання обов'язку, як матері , що ґрунтується на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Судом не встановлено, що надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон та оформлення документів для тимчасових виїздів або супроводів дитини її матір'ю без згоди батька може порушити права та суперечити інтересам дитини, та жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють це, також. Приймаючи до уваги необхідність забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України, суд вважає за можливе надати позивачу відповідні дозволи. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви. Щодо процесуального питання, пов'язаного з виконанням судових рішень у цивільних справах, суд роз'яснює, що статтею 367 ЦПК України встановлений вичерпний список рішень, коли суд допускає негайне виконання рішень у справах. На підставі ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 551,20 грн. за подання даного позову до суду підлягає стягненню із відповідача на її користь.

Outcome: approved