Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Небелівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, третя особа- голова Небелівської сільської ради Титаренко Алла Миколаївна, про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та визнання неправомірними дій голови Небелівської сільської ради Титаренко Алли Миколаївни щодо невиконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді завідуючої дошкільним навчальним закладом «Сонечко» с.Небелівки Новоархангельського району Кіровоградської області. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона 02.12.2011 року була прийнята на посаду завідуючої дошкільним навчальним закладом «Сонечко» розпорядженням Небелівського сільського голови Новоархангельського району Кіровоградської області і 25.01.2016 року її було звільнено із займаної посади на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України. Внаслідок звернення до суду за захистом своїх трудових прав, рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12.08.2016 року її позовні вимоги були задоволені частково, її було поновлено на займаній посаді і фактично її було поновлено на посаді лише 13.02.2017 року, про що було видане відповідне розпорядження Небелівськимо сільським головою Новоархангельського району Кіровоградської області . Оскільки було допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на займаній та виплаті заробітної плати за один місяць, відповідачем було проігноровано негайне виконання рішення суду, тому позивач змушена була звертатись до відділу ДВС для примусового виконання рішення суду. За період час у із 13 серпня 2016 року по 12 лютого 2017 року рішення суду не виконувалось, є вимушеним прогулом і підлягає оплаті відповідно до чинного трудового законодавства. В судове засідання позивач не з'явилась, відповідно до прийнятої телефонограми просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення, заперечень на позов не надав. Представник третьої особи в судове засідання також не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без участі Титаренко А.М. та її представника, просив у задоволенні позову відмовити, надано письмове заперечення. Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12.08.2016 року та додатковим рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 10.10.2016 року було поновлено [PERSON] на посаді завідуючої Небелівського дошкільного навчального закладу; стягнуто із Небелівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 15946 грн. 90 коп. за період з 26 січня 2016 року по день поновлення на посаді (день винесення даного рішення суду); заподіяну моральну шкоду в сумі 2000 грн та судовий збір. Згідно вищезазначеного рішення допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на займаній та виплаті заробітної плати за один місяць Відповідно до розпорядження Небелівського сільського голови Новоархангельського району Кіровоградської області № 2 від 13 лютого 2017 року [PERSON] поновлено на посаді завідуючої дошкільним навчальним закладом з 13.02.2017 року. Статтею 367 ЦПК України визначено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов'язковим до виконання. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню відповідно до вимог ст.235 КЗпП України. Згідно вимог ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до роз'яснень п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Пунктом 32 цієї ж постанови роз'яснено, що випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Додатковим рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 10 жовтня 2016 року по цивільній cпpaвi №394/197/16-ц розмір середньоденного заробітку позивача було встановлено в сумі 113 грн. 90 коп. Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь тi caмi особи або особа, щодо якої встановлено цi обставини. Відповідачем належними та допустимими доказами не доведено, що у період із 13 серпня 2016 року по 12 лютого 2017 року позивачу був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Судом звернуто увагу на ту обставину, що відповідачем різними довідками надано інформацію про різні суми виплат за певні періоди, що самі по собі не узгоджені та належним чином не застережені. Тому, з врахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 та розміру середньоденного заробітку позивача на користь позивача підлягає до стягнення сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період із 13 серпня 2016 року по 12 лютого 2017 року в сумі 14351 грн 40 коп. ( 113 грн.90 коп. х 126 -кількість робочих днів за період). Посилання у запереченні представника третьої особи на ту обставину, що позивач отримала всі виплати після поновлення її на посаді спростовується фактичними обставинами, які були встановлені постановою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 22.06.2017 року (справа № 394/370/17) щодо притягнення до адміністративної відповідальності Титаренко А.М. за ч.1 ст.41 КУпАП, що у відповідності до вимог ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню та суттю позовних вимог щодо періоду часу вимушеного прогулу. Крім того, твердження представника третьої особи, що позивач працювала, отримувала заробітну плату та в подальшому отримувала соціальну допомогу по безробіттю і відповідно сільська рада не повинна виплачувати позивачу кошти, не може бути прийнято судом до уваги, виходячи із наступного. Відповідно до роз'яснень п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Однак викладені у ньому роз'ясненні були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України № 3248-15 від 20.12.2005 року і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Дану правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-511 цс 16, що є обов'язковим для застосування судом відповідно до ст.360-7 ЦПК України. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Обставини, які були встановлені судом під час розгляду спору давали підстави та зобов'язували відповідача у відповідності до вимог ст.129-1 Конституції України ,ст. ст.235, 236 КЗпП України негайно в обов'язковому порядку виконати рішення суду. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення у судовому засіданні. Обов'язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч. 5 ст. 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом ст. 14, 367 ЦПК України, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися та коли саме за ним відкрито виконавче провадження. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 14 ЦПК України). Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки. За змістом норм статті 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження». Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється на підставі виконавчого документа. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» («зволікання», «тяганина») за змістом норм статті 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом України при розгляді справи № 6-435цс15 у Постанові від 01 липня 2015 року, відтак в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, а саме щодо позовної вимоги про визнання неправомірними дій голови Небелівської сільської ради Титаренко Алли Миколаївни щодо невиконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді завідуючої дошкільним навчальним закладом «Сонечко» с.Небелівки Новоархангельського району Кіровоградської області, у зв'язку з чим ця позовна вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в частині вимог майнового характеру, а позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову в цій частині, тому з відповідача на користь держави підлягає до стягнення сума судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial