Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, вказуючи, що між нею та відповідачем 21 липня 1979 року було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі відповідачу, для будівництва будинку було надано земельну ділянку за адресою м. Сміла, вул. Лисенко, 2а, де вони за спільні кошти під час перебування у шлюбі збудували будинок із надвірними спорудами, який за твердженням позивача являється спільною сумісною власністю, а тому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку з усіма надвірними спорудами. Відповідач до початку судового розгляду справи по суті заперечував проти позову посилаючись на те, що позивач не проживає в будинку більше 15 років, висловив бажання звернутись із зустрічним позовом. Після оголошення за клопотанням відповідача перерви, зустрічного позову відповідач не подав, в судове засідання тричі не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та дату слухання справи, при цьому будь-яких доказів поважності своєї неявки у два останні засідання суду не надав. Наведені обставини вказують на те, що відповідач всупереч вимогам ч.3 ст.27 ЦПК України не добросовісно здійснює свої процесуальні права, та явно зловживає ними, чим умисно затягує розгляд справи по суті. Відповідно до вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд його справи в межах розумного строку, а тому суд з метою недопущення порушення відповідної норми Конвенції, відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України, ухвалив проводити судовий розгляд без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримала та просила визнати за позивачем право власності на 1/2 частину будинковолодіння із відповідною частиною надвірних споруд. Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати на сплату судового збору Від позовних вимог про визнання права власності на іншу частину будинку за відповідачем, позивач та її представник в судовому засіданні відмовились та така відмова прийнята судом. Заслухавши пояснення позивача та її представника, врахувавши позицію відповідача, висловлену у суді до початку розгляду справи по суті, вивчивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі в період часу з 21 липня 1979 року по 6 жовтня 2011 року. Така обставина обєктивно підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу (а.с. 6). За час перебування у шлюбі згідно рішення виконкому Смілянської міської ради №278 від 6 травня 1982 року(а.с.8, 36) та договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 17 травня 1982 року (а.с. 9-10,37-38), відповідачу було наділено земельну ділянку по вул. Лисенко, 2а площею 570 м.кв. для індивідуального будівництва. 6 травня 1985 року відповідачу надано дозвіл на проведення будівельних робіт за вказаною адресою в межах відповідної земельної ділянки (а.с.11). Згідно акту прийому індивідуального домоволодіння(а.с.40), будівництво житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Лисенко, 2а в м. Сміла було завершено в 1987 році. Згідно довідки Смілянського відділку ЧООБТІ (а.с.41) а також даних технічного паспорту (а.с.33-35) будинковолодіння за адресою м. Сміла, вул. Лисенко, 2а зареєстровано за відповідачем та складається з житлового будинку літ. «А,а» загальною площею 89,0 кв.м., з надвірними спорудами: літня кухня, сарай літ.«Б, б», погріб літ.п/д, убиральні літ. «В», душ літ. «Г», колонка літ. «К», огорожа №1, зливна яма літ. «Е». Проаналізувавши наведені докази судом достовірно встановлено, що спірне домоволодіння побудовано за час перебування сторонами у шлюбі. При цьому відповідач, висловлюючи свою думку в судовому засідання до початку розгляду справи по суті не заперечував таких обставин, та зауважував, що дійсно будинок вони будували спільно з колишньою дружиною. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один із них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на викладене, судом встановлено, що спірне майно в силу Закону є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно статті 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 Сімейного Кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом; при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, інші обставини, що мають істотне значення. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, згідно ст.61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Домовленості про добровільний поділ будинковолодіння, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, що обєктивно підтверджується відсутністю будь-яких угод з цього приводу та позицією сторін в судовому засіданні. Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з обставин справи, на думку суду позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що відповідають вимогам Закону, а тому підлягають задоволенню, при цьому суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірного майна, що відповідатиме її часті у спільній сумісній власності. Заперечення відповідача проти позову з тих підстав, що позивач тривалий час не проживала у спірному будинку, не ґрунтуються на вимогах закону, та спростовується копією паспорта позивача (а.с.3-4), з якого вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO]. Враховуючи, що відповідач є інвалідом І групи (а.с.23), отже в силу ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, вимоги позивача щодо стягнення на її користь витрат повязаних зі сплатою судового збору задоволенню не підлягають.

Outcome: partial