Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою [ADDRESS], а також зобов'язати третю особу зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити повністю, посилаючись на те, що відповідачі понад рік не проживають у спірній квартирі. [PERSON] у судовому засіданні визнала факт не проживання у спірній квартирі з 2009 року, проте заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що виїхала не добровільно, а внаслідок різних характерів з матір'ю [PERSON] та постійних сварок, оскільки мати забороняла приводити друзів та перешкоджала налагодженню особистого життя відповідача. [PERSON] у судовому засіданні визнала факт не проживання у спірній квартирі з 2005 року, проте заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що їй необхідно мати місце постійної реєстрації на випадок, якщо вона втратить можливість проживати у орендованій квартирі. Представник третьої особи просила відмовити у задоволенні позову в частині вимоги про зобов'язання Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради зняти відповідачів з реєстраційного обліку з огляду на те, що третя особа не порушувала прав позивача. Заслухавши пояснення сторін та третьої особи, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.04.2017р. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є доньками позивача, а відтак відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України мали право користування вказаним житлом як члени її сім'ї та зареєстровані за відповідною адресою, що підтверджується довідкою №97 від 22.10.2016р. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з довідкою №97 від 22.10.2016р. [PERSON] не проживає за адресою реєстрації з 2009 р., що не заперечувалось [PERSON] у судовому засіданні. Відповідно до довідки №97 від 22.10.2016р. [PERSON] не проживає за адресою реєстрації з 2001р., проте у судовому засіданні [PERSON] визнала факт непроживання за вказаною адресою з 2006р. Суд не бере до уваги посилання відповідачів на те, що вони виїхали та не можуть постійно проживати у спірній квартирі внаслідок поганих стосунків з матір'ю, оскільки наведені ними обставини не можуть свідчити про відсутність вільного волевиявлення відповідачів при визначенні свого місця проживання. Крім того, суду не надано жодних доказів, які б підтверджували перешкоджання вселенню відповідачів у спірну квартиру з боку позивача. Оскільки відповідачі не є співвласниками спірної квартири та не проживають у ньому понад один рік, суд доходить висновку що вони втратили право користування ним, а право власності позивача у даній справі підлягає захисту, оскільки згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин, реєстрація місця проживання відповідача за адресою знаходження будинку позивача є неправомірною та порушує право позивача користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, оскільки його права, як власника майна, обтяжені фактом реєстрації відповідача та пов'язаними з цим фактом формальностями і ускладненнями правового характеру. Окрім того, квартира позивача не є місцем дійсного проживання відповідачів, що унеможливлює правомірність реєстрації їх місця проживання за адресою знаходження квартири. Водночас, у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині вимоги про зобов'язання Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради зняти відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки суд не уповноважений приймати рішення про зобов'язання вчинити певні дії щодо осіб, які не є відповідачами по справі. Відповідно до ч. 1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial