Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства « Дитяча поліклініка №2 » Чернігівської міської ради, в якому просить визнати бездіяльність в. о. керівника Мусіної В. І. щодо не прийняття позивача на посаду завідувача спеціалізованого відділення Комунальне некомерційне підприємство «Дитяча поліклініка №2» Чернігівської міської ради - протиправною та зобов`язати керівника Комунального некомерційного підприємства « Дитяча поліклініка №2 » Чернігівської міської ради прийняти [PERSON] на посаду завідувача спеціалізованого відділення Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка №2» Чернігівської міської ради з 07 вересня 2020 року. Свої вимоги мотивує тим, що вона претендувала на посаду завідувача спеціалізованого відділення Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка №2» Чернігівської міської ради, яка станом на 07 вересня 2020 року була вакантною. Вважає, що їй незаконно було відмовлено у прийнятті на дану посаду, чим порушено її конституційне право на працю. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 15.10.2020 відкрито спрощене провадження у справі. Згідно відзиву на позовну заяву та заперечень відповідач заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що порушень трудових прав позивача не здійснено, оскільки відмова в укладанні трудового договору обумовлена відсутністю вакантної посади завідувача спеціалізованого відділення Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка №2» Чернігівської міської ради, станом на 07.09.2020р. Клопотання позивача про розгляд справи за участю сторін судом залишено без задоволення через безпідставність. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження міського голови № 239-ркп від 31.08.2020 [PERSON] з 01 вересня 2020 року звільнена з посади головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка № 2» Чернігівської міської ради, у зв`язку із закінченням строку дії контракту. До вирішення кадрового питання виконання обов`язків керівника Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка № 2» Чернігівської міської ради покладено на Мусіну Віру Іванівну . Згідно витягу із штатного розпису Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка № 2» Чернігівської міської ради станом на 01.09.2020 у спеціалізованому відділенні визначено одну штатну посаду завідувача відділення. Наказом /по особовому складу/ № 130-к від 02.09.2020 в. о. генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка № 2» Чернігівської міської ради, переведено Кислу А. А. - лікаря офтальмолога дитячого спеціалізованого відділення, на вакантну посаду завідувача спеціалізованого відділення з 08.09.2020 ( після закінчення відпустки). Наказ зареєстрований в журналі реєстрації наказів з кадрових питань Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка № 2» Чернігівської міської ради. 03.09.2020 [PERSON] подала заяву про прийняття на роботу на вакантну посаду завідувача спеціалізованого відділення з 07 вересня 2020 року. 11.09.2020 в. о. генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка № 2» Чернігівської міської ради Мусіна В. І. письмово повідомила [PERSON] , що її заява була отримана 04.09.2020 та у зв`язку з відсутністю вакантної посади в прийнятті на дану посаду відмовлено. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. В силу ст. 21 КЗпП України визначено, що укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає перед законом. Тобто, обов`язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони, таким чином заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов`язком роботодавця укласти такий договір. Згідно ст. 22 КЗпП України, забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Аналіз положень ст. 22 КЗпП України дає підстави дійти до висновку, що необґрунтованою є лише така відмова у прийнятті на роботу, яка мотивована посиланнями на обставини, які не відносяться до ділових якостей працівника (походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, тощо). Виходячи з вищенаведених норм необґрунтованою вважається відмова у разі наявності вакантної посади, відповідності працівника всім встановленим вимогам та неможливості роботодавця пояснити підставу відмови від укладення трудового договору. За змістом ст. 22 КЗпП України, згадана норма матеріального права передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: 1) необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і 2) відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених у ч. 2 ст. 22 КЗпП України, так і в інших нормах трудового права. Судом встановлено, що позивачу відмовлено у прийнятті на роботу через відсутність, станом на момент подачі заяви, вакантної посади на яку вона конкретно претендувала. Крім того, [PERSON] не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов`язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому законом порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо). Таким чином, склад правопорушень трудового законодавства відсутній як за ознакою необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу так і відмови у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, прямо передбачених у ч. 2 ст. 22 КЗпП України. Враховуючи викладене вище, позов необґрунтований та задоволенню не підлягає. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 133, ст. 137, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню документально підтверджені витрати на правничу допомогу, оскільки клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявлялося.

Outcome: approved