Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідачів та просила зобов`язати відповідачів привести належну їм земельну ділянку та житловий будинок з приналежними господарськими будівлями та побутовими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , у належний стан з дотриманням вимог пожежної та санітарно-епідеміологічної безпеки. Стягнути з відповідачів на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 58000,00 грн., моральну шкоду в сумі 50000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , є власниками суміжного домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що відповідачі утримують земельну ділянку, що належить їм, у вкрай незадовільному стані. Зберігають на подвір`ї та в будинку, що розташований на вказаній ділянці, побутове сміття, порушуючи правила санітарної та пожежної безпеки. Внаслідок цього постійно існує небезпека виникнення пожежі як на території, належній відповідачам, та пошкодження, знищення майна, що належить й сусідам. Наслідком порушення відповідачами правил добросусідства, санітарних та пожежних норм є постійна небезпека виникнення пожежі та ушкодження, в т.ч., домоволодіння позивача, адже їх ділянки є суміжними, та фактично створюють перешкоди у вільному та безпечному користуванні та розпорядженні належним позивачу майном. Зокрема, 23.04.2014 року на території домоволодіння відповідачів сталася пожежа. Причиною пожежі було потрапляння джерела запалювання (не потушеного недопалка) на горючі матеріали, а саме сміття, що зберігалося на території домогосподарства, належного відповідачам. Крім того, на території домоволодіння відповідачів періодично збираються безхатченки, декілька разів такі особи намагались через ділянку відповідачів зайти на територію домоволодіння позивача з метою крадіжки. Відтак, для відновлення пошкодженого паркану між ділянками позивача та відповідача, зменшення вірогідності виникнення нових пожеж, позивачем [PERSON] було укладено 28.04.2014 року з ТОВ «Діларем» договір підряду, на виконання якого підрядником було здійснено: демонтаж старого (згорілого) паркану між зазначеними ділянками; завантажено та вивезено сміття з території земельної ділянки відповідачів; здійснено відповідні підготовчі роботи та улаштовано паркан по зоні розмежування ділянок. Загальна вартість робіт здійснених ТОВ «Діларем» складає 58000,00 грн., які були сплачені позивачем в повному обсязі. Внаслідок бездіяльності відповідачів, ігнорування ними правил добросусідства, залишення домоволодіння фактично на призволяще, позивачу завдано не лише матеріальних збитків, а й моральних. З урахуванням викладеного просила позов задовольнити. Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.11.2015 року позов задоволено частково. 24.01.2020 року від представника відповідачів надійшла заява про перегляд заочного рішення. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року заяву представника відповідачів задоволено та заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.10.2015 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 26.02.2020 року від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що позивачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні докази тієї обставини, що пожежа виникла, а сміття утворилось внаслідок дій відповідачів, а не третіх осіб. Також, позивач не вжила жодних заходів, спрямованих на повідомлення про них відповідачів. В акті про пожежу від 23.04.2014 року немає жодної згадки про знищення або пошкодження даною пожежею належного на праві власності позивачу паркану, загальною довжиною 56 м.п. по межі розмежування дільниць. Вважає, що проведення позивачем робіт з залученням ТОВ «Діларем» по демонтажу старого (обгорілого) паркану, влаштування нового паркану та вивезення сміття з території земельної ділянки відповідачів, та виконання інших робіт не потребувало в прямому причинно-наслідковому зв`язку між пожежею про яку стверджує позивач та про яку йдеться в акті про пожежу від 23.04.2014 року та виконаними позивачем роботами. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Також, від представника відповідачів надійшло клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні. 03.04.2020 року та 07.04.2020 року від представника позивача надійшли клопотання про продовження процесуального строку. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 14.04.2020 року у задоволенні клопотання представника відповідачів про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено. 10.08.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому він зазначив, що відповідачі несуть відповідальність за завдану шкоду як власники суміжного до майна позивача житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки на якій даний будинок розташований, кадастровий номер 800000000:69:213:0001. 01.09.2020 року від представника відповідачів надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких він зазначив, що акт про пожежу від 23.04.2014 року є неналежним доказом, оскільки він не містить жодної інформації щодо предмету доказування. Тобто, цим документом не підтверджено факт знищення паркану позивача. Твердження позивача про порушення відповідачами Закону України «Про відходи» вимог пожежного та санітарно-епідемічного законодавства не відповідають дійсності та не підтверджені жодними доказами. Крім того, позивачем не доведено завдання моральної шкоди. 28.08.2020 року від [PERSON] надійшла заява про відвід судді. Вказана заява передана головуючому у справі 15.09.2020 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.09.2020 року заяву [PERSON] про відвід судді Оксюти Т.Г. визнано необґрунтованою та заяву про відвід передано для вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.09.2020 року в задоволені заяви [PERSON] про відвід судді Оксюти Т.Г. відмовлено. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 15.05.2014 року та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2014 року. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , є власниками суміжного домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позивач звертаючись до суду з позовом просила зобов`язати відповідачів привести належну їм земельну ділянку та житловий будинок з приналежними господарськими будівлями та побутовими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , у належний стан з дотриманням вимог пожежної та санітарно-епідеміологічної безпеки, а також стягнути з них матеріальну шкоду в сумі 58000,00 грн. Як на підставу своїх вимог позивач посилалась на те, що відповідачі утримують земельну ділянку, що належить їм, у вкрай незадовільному стані. Зберігають на подвір`ї та в будинку, що розташований на вказаній ділянці, побутове сміття, порушуючи правила санітарної та пожежної безпеки. Внаслідок цього постійно існує небезпека виникнення пожежі як на території, належній відповідачам, та пошкодження, знищення майна, що належить й сусідам. Наслідком порушення відповідачами правил добросусідства, санітарних та пожежних норм є постійна небезпека виникнення пожежі та ушкодження, в т.ч., домоволодіння позивача, адже наші ділянки є суміжними, та фактично створюють перешкоди у вільному та безпечному користуванні та розпорядженні належним позивачу майном. Відповідачі заперечуючи проти вимог позивача зазначають про те, що у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до них з питання приведення спірного майна у належний стан, а отже відповідачам не було нічого відомо про стан їх майна, а також про зазначені вище обставини, внаслідок чого відповідачі були позбавлені можливості запобігти виникненню спору та відреагувати у законний спосіб на ситуацію що склалася. Також, зазначили, що в матеріалах справи відсутні докази того, що пожежа сталася з вини саме відповідачів. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями відповідачів з огляду на наступне. Відповідно до положень частини першої статті 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту вказаної норми вбачається, що власник має безумовний обов`язок утримувати належне йому майно, отже необізнаність відповідачів про стан їх майна не звільняє їх від відповідальності за наслідки безвідповідального ставлення до стану житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій даний будинок розташований. Правовий висновок щодо застосування норм ст. 322 ЦК України, згідно якого власник несе тягар відповідальності за неналежне утримання його майна висловлено Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 04.04.2019 року у справі №7274/9749/15-ц. У даній справі Верховний Суд також звернув увагу на те, що власник майна несе відповідальність за завдану шкоду, навіть у випадку, якщо її завданню сприяли дії (бездіяльність) інших осіб, що стосувалися спірного майна. Таким чином вищевказані твердження відповідачів є необґрунтованими. Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 96 Земельного Кодексу України землекористувачі зобов`язані дотримуватись правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно ст. 103 Земельного Кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням. Однак, вказані приписи ігноруються відповідачами. Зокрема, 23.04.2014 року на території домоволодіння відповідачів за адресою: [ADDRESS] сталася пожежа. Причиною пожежі, згідно акту про пожежу від 23.04.2014 року, було потрапляння джерела запалювання (не потушеного недопалка) на горючі матеріали, а саме сміття, що зберігалося на території домогосподарства, належного відповідачам [PERSON] та [PERSON] . Крім того, з матеріалів заяви вбачається, що на території домоволодіння відповідачів періодично збираються безхатченки, які декілька разів намагались через ділянку відповідачів зайти на територію домоволодіння позивача [PERSON] з метою крадіжки. Відповідачі заперечуючи проти вимог позивача посилались на те, що позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів порушення ними ЗУ «Про відходи», вимог пожежно та санітарно-епідемічного законодавства та вважають, що акт про пожежу від 23.04.2014 року не містить жодної інформації щодо предмету доказування та ним не підтверджується знищення паркану позивача, на що слід зазначити наступне. Відходи - будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення (ст. 1 Закону України «Про відходи»). Також, ст. 1 Закону України «Про відходи» визначено, що побутові відходи - відходи, що утворюються в процесі життя і діяльності людини в житлових та нежитлових будинках (тверді, великогабаритні, ремонтні, рідкі, крім відходів, пов`язаних з виробничою діяльністю підприємств) і не використовуються за місцем їх накопичення; Тобто, сміття, що знаходилося у дворі відповідачів станом на 23.04.2014 року є побутовими відходами в розумінні Закону. Відповідно до положень частини четвертої статті 33 Закону України «Про відходи» зберігання та видалення відходів здійснюються в місцях, визначених органами місцевого самоврядування з врахуванням вимог земельного та природоохоронного законодавства, за наявності дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами, в якому визначені види та кількість відходів, загальні технічні вимоги, заходи безпеки, відомості щодо утворення, призначення, методів оброблення відходів відповідно до встановлених умов їх зберігання. Забороняється несанкціоноване скидання і розміщення відходів, у тому числі побутових, у підземних горизонтах, на території міст та інших населених пунктів, на територіях природно-заповідного фонду, на землях природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, в межах водоохоронних зон та зон санітарної охорони водних об`єктів, в інших місцях, що може створювати небезпеку для навколишнього природного середовища та здоров`я людини, (ч. 7 ст. 33 ЗУ «Про відходи»). Натомість, відповідачами, в порушення вимог ч.ч. 4,7 ст. 33 ЗУ «Про відходи» було допущено розміщення відходів (сміття) у дворі житлового будинку, на території міста Києва, поряд із житловим будинком позивача, що відповідно створило небезпеку для здоров`я позивача та її дітей, зокрема через те, що розміщення даних відходів сприяло розповсюдженню пожежі ділянкою відповідачів, про що зазначено в акті про пожежу від 23.04.2014 року, а також просуванню полум`я від пожежі до ділянки позивача. Пунктом 3.7.2 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України питань житлово-комунального господарства України від 17 травня 2005 року № 76, забезпечення пожежної безпеки в жилих будинках покладається на власників цих будинків або на уповноважені ними органи, а в жилих приміщеннях (квартирах) також і на їх власників, наймачів (орендарів). Взаємні зобов`язання власника будинку, власника, наймача (орендаря) жилого приміщення щодо забезпечення пожежної безпеки повинні визначатися договором. Забезпечення пожежної безпеки в інших окремо розташованих на прибудинковій території спорудах і гаражах покладається на їх власників. Згідно з пунктом 2.2 Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерством України з питань надзвичайних ситуацій від 19 жовтня 2004 року № 126, (які були чинними на час пожежі) забезпечення пожежної безпеки в житлових будинках (квартирах) приватно-житлового фонду та інших приватних окремо розташованих господарських спорудах і гаражах, на територіях, а також у дачних будинках, на садових ділянках покладається на їх власників чи наймачів, якщо інше не обумовлено договором найму. Відповідно до пункту 4.1.1 Правил пожежної безпеки територія підприємств, ділянок, що межують з житловими будинками, дачними та іншими будівлями, протипожежні розриви між будинками, спорудами, майданчиками для зберігання матеріалів, устаткування тощо повинні постійно утримуватися в чистоті та систематично очищатися від сміття, відходів виробництва, тари, опалого листя, котрі необхідно регулярно видаляти (вивозити) у спеціально відведені місця. Згідно з пунктом 4.1.2 Правил пожежної безпеки на території населених пунктів та підприємств забороняється влаштовувати звалища горючих відходів. Пунктом 4.2.1 Правил пожежної безпеки передбачено, що усі будівлі, приміщення і споруди повинні своєчасно очищатися від горючого сміття, відходів виробництва і постійно утримуватися в чистоті. Двері горищ, технічних поверхів, вентиляційних камер, електрощитових, підвалів повинні утримуватися зачиненими, (п. 4.2.10 Правил пожежної безпеки). Натомість, актом про пожежу від 23.04.2014 року встановлено, що на ділянці відповідачів під час пожежі знищено сміття на площі 20 кв.м., що свідчить про порушення відповідачами п.п. 4.1.1, 4.1.2 Правил пожежної безпеки. Разом з цим, з акту про пожежу від 23.04.2014 року вбачається, що місцем виникнення пожежі був підвал житлового будинку, у якому знаходилися горючі матеріали, на які потрапило малокалорійне джерело запалювання (непогашений недопалок). Отже, суд приходить до висновку, що відповідачами не виконано вимоги п.п. 4.2.1, 4.2.10 Правил пожежної безпеки. За таких обставин, доведеним є порушення відповідачами Правил протипожежної безпеки, а саме: невиконання обов`язку щодо очищення від сміття та утримання у чистоті житлового будинку та земельної ділянки, влаштування на земельній ділянці звалища горючих відходів. Невиконання відповідачами зазначених обов`язків також підтверджується відповіддю Солом`янського УП ГУНП України у м. Києві від 24.04.2020 року на адвокатський запит представника позивача - адвоката Невмержицького В.П. За результатами розгляду адвокатського запиту [PERSON] Солом`янським УП ГУНП у м. Києві було проведено опитування мешканців житлових будинків, які проживають в м. Києві неподалік будинку [ADDRESS] , та встановлено наступні обставини: протягом останніх 8-10 років будинок [ADDRESS] та прибудинкова територія перебували у незадовільному стані; протягом останніх 8-10 років за адресою: [ADDRESS] ніхто (крім осіб без визначення місця проживання) не приживав; мали місце повідомлення про факти наявності несприятливих наслідків (засмічення, пожежі) від знаходження зазначеного домоволодіння на [ADDRESS] та стилю (характеру) ведення господарства власниками будівлі; встановлено факт звернення до спецлінії «101» для тушіння пожежі в зазначеному домоволодінні, а також інформація про дві пожежі на території даного домоволодіння та ін. Таким чином, Солом`янським УП ГУНП у м. Києві фактично підтверджено порушення відповідачами положень Закону України «Про відходи» та Правил протипожежної безпеки, а саме: невиконання останніми свого обов`язку щодо очищення від сміття та утримання у чистоті житлового будинку та земельної ділянки, влаштування на земельній ділянці звалища горючих відходів, що неодноразово призводило до виникнення пожеж. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших осіб, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Таким чином, пожежа виникла на території домоволодіння відповідачів внаслідок загоряння горючих матеріалів та сміття, яке, в тому числі, було розташовано впритул до домоволодіння позивача, що є порушенням Правил пожежної безпеки в Україні та положень Закону України «Про відходи». Відповідачі, як власники майна, зобов`язані були вжити всіх необхідних та обачливих заходів, щоб не створити об`єктивної загрози для оточуючих та не створити ризик пошкодження їх майна, не допустити можливості настання негативних наслідків для оточуючих від користування нею своєю власністю. Визначаючи спосіб та порядок користування своїм майном, власник такого майна повинен дотримуватись правил безпечності його використання для оточуючих. Саме по собі розташування легкозаймистого майна (сміття) з порушенням вимог Правил пожежної безпеки вже порушує конституційні права громадян України на безпечне для життя та здоров`я довкілля, оскільки несе для оточуючих ризики завдання шкоди у будь-який час. Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 року у справі 286/2210/16-ц. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Встановлено, що внаслідок порушення відповідачами положень Закону України «Про відходи» та Правил протипожежної безпеки, 23.04.2014 року на території домоволодіння відповідачів сталася пожежа. Причиною пожежі було потрапляння джерела запалювання (не потушеного недопалка) на горючі матеріали, а саме сміття, що зберігалося на території домогосподарства належного відповідачем. Внаслідок вказаної пожежі був пошкоджений паркан між ділянками позивача та відповідачів. Відтак, для відновлення пошкодженого паркану між ділянками позивача та відповідачів, зменшення вірогідності виникнення нових пожеж, позивачем [PERSON] 28.04.2014 року було укладено з ТОВ «Діларем» договір підряду. На виконання даного договору підрядником було здійснено: демонтаж старого (згорілого) паркану між ділянками сторін; завантажено та вивезено сміття з території земельної ділянки відповідачів; здійснено відповідні підготовчі роботи та улаштовано паркан по зоні розмежування ділянок, що підтверджується актом №376 виконаних робіт від 19.05.2014 року. Загальна вартість робіт здійснених ТОВ «Діларем» складає 58000,00 грн., які були сплачені позивачем в повному обсязі, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера №258 від 20.05.2014 року, №257 від 19.05.2014 року, №261 від 22.05.2014 року, №259 від 21.05.2014 року, №269 від 26.05.2014 року, №264 від 23.05.2014 року. Відповідачі заперечуючи проти вимог позивача зазначають про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між вивезенням ТОВ «Діларем» сміття з ділянки відповідачів та пожежею, що сталася 23.04.2014 року, що не відповідає дійсності з огляду на наступне. Як вбачається з акту про пожежу від 23.04.2014 року, саме наявність сміття на земельній ділянці відповідачів сприяла розповсюдженню полум`я від пожежі, отже після даної пожежі існував ризик загоряння іншої частини сміття, яке залишилося на земельній ділянці відповідачів та відповідно виникнення нової пожежі. В свою чергу, наступна пожежа на ділянці відповідачів могла б охопити більший об`єм сміття, що спричинило б завдання ще більшої шкоди майну позивача. За таких обставин, з метою недопущення знищення свого майна, позивач була вимушена самостійно та за власні кошти замовити послуги з вивезення сміття із земельної ділянки, що належить відповідачам, та облаштувати новий паркан по зоні розмежування земельних ділянок. Таким чином, позивач понесла витрати на оплату послуг з вивезення сміття з земельної ділянки відповідачів та облаштувала новий паркан через невиконання останніми обов`язку щодо утримання їх майна, передбаченого ч. 1 ст. 322 ЦК України, отже відповідачі зобов`язані відшкодувати зазначені витрати в повному обсязі. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що саме через недотримання відповідачами вимог законодавства щодо поводження з побутовими відходами, порушення ними Правил пожежної безпеки сталася пожежа, внаслідок чого позивачу було завдано збитків, що підлягають відшкодуванню відповідачами. У відзиві відповідачі зазначили про те, що ТОВ «Діларем» станом на 28.04.2014 року перебувало в стані припинення, а тому не могло виконувати будівельних робіт та робіт щодо вивезення сміття з території земельної ділянки відповідачів, що нібито спростовує факт виконання таких робіт ТОВ «Діларем». При цьому слід зазначити наступне. Порядок припинення юридичної особи за вказаним рішенням суду, що не пов`язано з банкрутством було врегульовано ст. 38 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», ст.ст. 110-112 Цивільного кодексу України, ст.ст.91, 59- 61 Господарського кодексу України у редакції, чинній на час виникнення правовідносин щодо припинення ТОВ «Діларем». Вказані норми визначають сукупність дій, які проводяться ліквідатором (ліквідаційною комісією) під час ліквідації юридичної особи і не містять заборони на здійснення в цей період господарської діяльності підприємством що ліквідується. Ліквідація господарського товариства вважається завершеною, а товариство таким, що припинило свою діяльність, з дня внесення запису про його ліквідацію до державного реєстру (ч. 5 ст. 91 Господарського кодексу України). Натомість, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній запис про припинення ТОВ «Діларем», отже діяльність останнього не була припинена станом на дату укладення з позивачем договору та не є припиненою станом на дату подання даної відповіді на відзив. Окрім того, доводи відповідачів щодо спірності договору підряду № 04/14-68 від 28.04.2014 року та неможливості ТОВ «Діларем» виконувати визначені договором роботи спростовуються наступним. Як вбачається з матеріалів справи, 19.05.2014 року між позивачем та ТОВ «Діларем» підписано акт виконаних робіт № 376 відповідно до якого сторони підтвердили виконання підрядником своїх зобов`язань за договором підряду та визначили перелік робіт, які були здійснені ТОВ «Діларем» по ділянці житлових будинків № 49/9 та [ADDRESS] . Разом з тим, в матеріалах справи містяться квитанції про сплату [PERSON] загальної вартості робіт за договором підряду, що свідчить про виконання підрядником покладених на нього зобов`язань за договором. Зазначені докази в своїй сукупності свідчать, як про укладення договору підряду № 04/14- 68 від 28.04.2014 року, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, так і про повне виконання сторонами своїх зобов`язань за вказаним договором. Також, слід звернути увагу на презумпцію правомірності правочину (договору підряду), яка жодним чином не спростована відповідачами. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі № 912/1461/18). Встановлено, що договір підряду № 04/14-68 від 28.04.2014 року відповідає вимогам цивільного законодавства (не є нікчемним), в судовому порядку недійсним визнаний не був, тому сторони договору у повній відповідності до вимог закону виконали покладені на них обов`язки щодо здійснення робіт та сплати грошових коштів за виконані роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач довела ті обставини на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог, а тому вимоги про зобов`язання відповідачів привести належну їм земельну ділянку та житловий будинок з приналежними господарськими будівлями та побутовими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , у належний стан з дотриманням вимог пожежної та санітарно-епідеміологічної безпеки підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, у зв`язку з тим, що позивач понесла значні матеріальні збитки внаслідок неналежного утримання відповідачами належного їм домоволодіння, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 29000,00 грн. з кожного. Також, встановлено, що внаслідок бездіяльності відповідачів [PERSON] , [PERSON] , ігнорування ними правил добросусідства, залишення домоволодіння фактично напризволяще, позивачу було завдано не лише матеріальних збитків, а й моральних страждань, які полягають у тому, що позивач має двох малолітніх дітей, пожежі на сусідній ділянці, сміттєзвалище, безхатченки тощо не лише створюють загрозу майну позивача, а в першу чергу, створюють загрозу її дітям, її сім`ї. У зв`язку з викладеними обставини, позивач постійно знаходиться в напруженому стані. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. При цьому, виходячи з обставин справи суд вважає, що розмір моральної шкоди, завданої [PERSON] в сумі 50000,00 грн. значно завищений нею і з відповідачів в на користь позивача підлягає стягненню сума 5000,00 грн. з кожного. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст. 141 ЦПК України, повинні бути відшкодовані відповідачами в рівних частинах, а саме стягненню підлягає сума судового збору 783,60 грн. з кожного.

Outcome: partial