Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до Міністерства охорони здоров`я України, Національного медичного університету імені О.О. Богомольця про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що її вдруге незаконно звільнено з посади ректора НМУ імені О.О. Богомольця на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, крім того, МОЗ України порушено процедуру звільнення з посади ректора. В зв`язку з чим просить визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров`я України від 01.10.2018 № 48-о, поновити позивача на роботі на посаді ректора Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, стягнути з Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.10.2018 по день ухвалення рішення судом, стягнути з МОЗ України 10000,00 грн. в якості компенсації завданої позивачу моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням. Ухвалою від 06.11.2018 у справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник МОЗ України направив відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вважає, що оскаржуваний наказ МОЗ України прийнятий в порядку та у визначений законодавством спосіб, з дотриманням порядку звільнення, підставою для його прийняття стало порушення позивачем умов контракту, у зв`язку з чим відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України, МОЗ України було достроково розірвано контракт від 16.06.2014 №791. Представник НМУ імені О.О. Богомольця направив відзив на позовну заяву, в якому позов не визнає, вважає, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Позивачем надано відповідь на відзив МОЗ України та додаткові пояснення по справі, у яких позивач зазначила, що МОЗ України не мало повноважень на звільнення позивача, порушено процедуру звільнення, позивач не порушувала умови контракту від 16.06.2014 №791. Також позивач зазначила, що рішення судів у справі № 757/18790/18-ц мають преюдиційне значення при розгляді даної справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Між позивачем та МОЗ України було укладено Контракт № 791 від 16.06.2014 про призначення позивача на посаду ректора НМУ імені О.О. Богомольця на строк дії з 16.06.2014 по 16.06.2021. Згідно з п. 3 вказаного контракту керівник, який уклав цей контракт, є повноважним представником закладу під час реалізації повноважень (прав, обов`язків, завдань і функцій) закладу, передбачених актами законодавства, Статутом, іншими нормативними документами. Відповідно до п. 5 загальних положень контракту від 16.06.2014 № 791 керівник підзвітний Міністерству в межах, встановлених законодавством, Статутом закладу та цим Контрактом. Зокрема, відповідно до п.п. 6.3.2, 6.3.4, 6.3.5, 6.3.9 п. 6.3 контракту від 16.06.2014 року № 791 керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Міністерства до закінчення терміну його дії: у разі порушення статуту закладу та умов цього контракту, у разі недотримання фінансового та бюджетного законодавства, у разі незабезпечення виконання в установлені строки законних вимог контролюючих фінансових органів, у разі неефективного використання та неналежного збереження державного майна відповідно. Наказом МОЗ України «Про звільнення [PERSON] » № 14-о від 30.03.2018 [PERSON] звільнено з 16.04.2018 з посади ректора НМУ за невиконання умов контракту (підпункту 2.1.8., 2.1.13 пункту 2.1, пунктів 3.12, 3.15, 3.17, 3.22, 3.31, 3.35, 3.37 Контракту), відповідно до п.п. 6.2.3 п. 6.2, п.п. 6.3.2, 6.3.4, 6.3.5, 6.3.9 п. 6.3 контракту від 16.06.2014 № 791, п.п. 3 п.1 Розділу ІІІ Статуту НМУ імені О.О. Богомольця, затвердженого наказом МОЗ України від 27.07.2016 №771, достроково розірвавши контракт від 16.06.2014 № 791, на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України. 20.09.2018 рішенням Печерського районного суду міста у справі № 757/18790/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.12.2018 та постановою Верховного Суду від 03.04.2019, визнано незаконним та скасовано Наказ МОЗ України «Про звільнення [PERSON] » № 14-о від 30.03.2018, поновлено [PERSON] на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця. Наказом МОЗ України №47-о від 01.10.2018 позивача поновлено на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця на підставі рішення Печерського районного суду міста у справі № 757/18790/18-ц від 20.09.2018 та окремого доручення заступника Міністра охорони здоров`я України Ковтонюка П.А . від 01.10.2018 №21. Наказом МОЗ України № 48-о від 01.10.2018 позивача було звільнено з посади ректора НМУ імені О.О. Богомольця за невиконання умов контракту (пунктів 3.12, 3.15, 3.31,3.36, 3.37) відповідно до п.п. 6.2.3 п. 6.2, п.п. 6.3.2, 6.3.4, 6.3.5, 6.3.9 п. 6.3 контракту від 16.06.2014 року № 791, п.п. 3 п.1 Розділу ІІІ Статуту НМУ імені О.О. Богомольця, затвердженого наказом МОЗ України від 27.07.2016 №771, достроково розірвавши контракт від 16.06.2014 № 791, п. 8 ст. 36 КЗпП України. Підставою для винесення Наказу № 48-о стали службова записка заступника Міністра охорони здоров`я України Лінчевського О.В. від 01.10.2018 та службова записка начальника Управління аудиту та аналітики Мельниченко Л.А. від 01.10.2018 №13-14/35. Згідно службової записки заступника Міністра охорони здоров`я України Лінчевського О.В. від 01.10.2018 позивачем грубо порушено законодавство в частині самочинного зайняття посади ректора та видання розпорядчих документів до винесення відповідного рішення органу управління. Згідно службової записки начальника Управління аудиту та аналітики Мельниченко Л.А. від 01.10.2018 №13-14/35 станом на 19.09.2018 залишаються невиконаними наступні пункти вимог Держфінінспекції: 6, 13, 14, 15, 20, 21, 23, 25, 26, 27, 28, 30. У вказаній службовій записці міститься посилання на лист Державної аудиторської служби України від 19.09.2018 №04-14/989-2018. З листа Державної аудиторської служби України від 19.09.2018 №04-14/989-2018, копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається, що вимогу Державної фінансової інспекції України про усунення виявлених порушень від 06.04.2016 №04-14/435 НМУ ім. О. О. Богомольця виконано частково, пункти 6, 13, 14, 15, 20, 21, 23, 25, 26, 27, 28, 30 вказаної вимоги залишаються невиконаними. З вказаного листа вбачається також, що ревізія Держфінінспекції проводилася в НМУ ім. О.О. Богомольця за період з 01.10.2012 по 01.12.2015. Крім того, наказом МОЗ України від 08.01.2019 №1-о, копія якого міститься в матеріалах справи, позивача поновлено на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця з 26.12.2018 та цим же наказом звільнено за невиконання пунктів 3.12, 3.15, 3.31, 3.36, 3.37 Контракту та прогул з 27.12.2018 по 08.01.2019. З наказу МОЗ України від 18.01.2019 №4-о, копія якого міститься в матеріалах справи, визнано таким, що втратив чинність, наказ МОЗ України від 08.01.2019 № 1-о та звільнено позивача з посади ректора НМУ з 18.01.2019 за невиконання умов контракту (пунктів 3.12, 3.15, 3.31, 3.36, 3.37). Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 29.05.2019 № 452/970/17, звільнення працівника на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень. З наказу МОЗ України № 48-о від 01.10.2018 вбачається, що позивача було звільнено з посади ректора НМУ імені О.О. Богомольця за невиконання умов контракту (пунктів 3.12, 3.15, 3.31,3.36, 3.37), на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України. Службова записка заступника Міністра охорони здоров`я України Лінчевського О.В. від 01.10.2018 не містить посилання на пункти контракту від 16.06.2014 № 791, які було порушено позивачем. Службова записка начальника Управління аудиту та аналітики Мельниченко Л.А. від 01.10.2018 №13-14/35 також не містить посилання на пункти контракту від 16.06.2014 року № 791, які було порушено позивачем. Суд критично оцінює посилання МОЗ України на невиконання листа Державної фінансової інспекції України про усунення виявлених порушень від 06.04.2016 №04-14/435 НМУ ім. О. О. Богомольця як на підставу звільнення позивача за невиконання умов контракту. Ревізія Держфінінспекції проводилася в НМУ ім. О.О. Богомольця за період з 01.10.2012 по 01.12.2015, в той час як позивач призначена на посаду ректора НМУ імені О.О. Богомольця з 16.06.2014. Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду у справі № 757/18790/18-ц МОЗ України було видано Наказ № 47-о «Про поновлення на посаді [PERSON] .» 01.10.2018, яким [PERSON] поновлено на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця. Того ж дня, 01.10.2018, [PERSON] звільнено з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця. Крім того, рішенням Печерського районного суду міста у справі № 757/18790/18-ц від 20.09.2018, що набрало законної сили, встановлено, що МОЗ України не підтверджено жодними доказами наявність порушень [PERSON] підпункту 2.1.8, 2.1.13 пункту 2.1, пунктів 3.12, 3.15, 3.17, 3.22, 3.31, 3.35, 3.37 Контракту. Судом встановлено, що службові записки, зазначені як підстава видачі оскаржуваного наказу МОЗ України, не містять посилань та не підтверджують порушення позивачем умов контракту. Таким чином, відповідачами не підтверджено, а в матеріалах справи відсутні докази, які могли б підтвердити наявність порушень позивачем пунктів 3.12, 3.15, 3.31,3.36, 3.37 контракту. Позивача звільнено з посади ректора закладу вищої освіти. Ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» передбачено порядок звільнення керівника закладу вищої освіти з посади. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України «Про освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про вищу освіту» управління у сфері вищої освіти у межах своїх повноважень здійснюється, зокрема, галузевими державними органами, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти. Відповідно до п. 4 р. І Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця Університет утворений у формі державної установи, що знаходиться в управлінні Міністерства охорони здоров`я України та працює на засадах неприбутковості. Положеннями ч. 2 ст. 13 Закону України «Про вищу освіту», передбачено, що державні органи, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти, зокрема, безпосередньо або через уповноважений ними орган реалізують права та обов`язки засновника, передбачені цим та іншими законами України, стосовно закладів вищої освіти, що належать до сфери їх управління. Отже, НМУ ім. О.О. Богомольця належить до сфери управління МОЗ України, який має право реалізувати права та обов`язки засновника стосовно НМУ ім. О.О. Богомольця. За змістом ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» посада ректора НМУ ім. О.О. Богомольця є виборною. За результатами проведеного конкурсу на заміщення посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця МОЗ України укладає контракт з особою, обраною у порядку, передбаченому статтею 42 Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» керівник закладу вищої освіти може бути звільнений з посади засновником (засновниками) або уповноваженим ним (ними) органом (особою), а також у зв`язку з прийняттям рішення про його відкликання вищим колегіальним органом громадського самоврядування, який його обрав на посаду з підстав, визначених законодавством про працю, за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти достроково розриває контракт із керівником закладу вищої освіти з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту. Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п.п. 7 п. 1 р. ІІІ Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця МОЗ України за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування Університету достроково розриває контракт з ректором Університету з підстав, визначених законодавством про працю чи за порушення цього Статуту та умов контракту. У відповідності до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту» вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти є загальні збори (конференція) трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів (курсантів). Відповідно до п. 1 р. VІ Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця вищим колегіальним органом громадського самоврядування Університету є конференція трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах, зокрема: автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить заклад вищої освіти, органів управління закладу вищої освіти та його структурних підрозділів. Нормою п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що автономія закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» права закладу вищої освіти, що визначають його автономію, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені іншими законами чи нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про освіту» суб`єкт освітньої діяльності має право самостійно приймати рішення з будь-яких питань у межах своєї автономії, визначеної цим Законом, спеціальними законами та/або установчими документами, зокрема з питань, не врегульованих законодавством. У матеріалах справи відсутнє подання чи рішення конференції трудового колективу НМУ ім. О.О. Богомольця щодо дострокового розірвання контракту або звільнення [PERSON] з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця. Отже, позивача звільнено з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця з порушенням процедури звільнення з посади керівника закладу вищої освіти, встановленої Законом України «Про вищу освіту». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 по цивільній справі № 757/18790/18-ц. За таких обставин, оцінюючі зібрані по справі докази та надаючи їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що МОЗ України було звільнено позивача за відсутності законних підстав та з порушенням порядку звільнення, що вказує на обґрунтованість вимог позивача про поновлення її на роботі, тому суд вбачає підстави для часткового задоволення позову. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах. Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 29.05.2019 у справі № 452/970/17, способи захисту трудових прав наведені, зокрема, у статтях 235 і 237-1 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу. Таким чином, в межах спірних правовідносин відповідно до статті 235 КЗпП України ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання незаконним та скасування наказу МОЗ України «Про звільнення [PERSON] » № 48-о від 01.10.2018 та поновлення позивача на посаді, з якої її було звільнено. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Згідно п. 1 Порядку, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач була звільнена у жовтні 2018 року. Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи довідки НМУ ім. О.О. Богомольця № 120/5-414 від 05.06.2018 середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 1020,19 грн. Також в матеріалах справи наявні копії листа НМУ ім. О.О. Богомольця №120/5-2863 та зведеної відомості сум для зарахування на рахунки від 21.01.2019 щодо виплати [PERSON] заробітної плати за період з 11.01.2019 по 18.01.2019. Отже, стягненню з НМУ ім. О.О. Богомольця на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 278511,87 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення з МОЗ України моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31.03.1995 з подальшими змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Проаналізувавши зазначені норми закону, виходячи з обставин справи, з урахуванням засад розумності та справедливості, суд вважає, що з МОЗ України на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 1000,00 грн. Оцінючі зібрані по справі докази та надючи їм належну оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, оскільки відповідач діяв всупереч вимогам чинного законодавства України. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору в розмірі 1762,00 грн. підлягають стягненню з відповідача Міністерства охорони здоров`я України та в розмірі 2785,12 грн. підлягають стягненню з відповідача Національного медичного університету імені О.О. Богомольця.

Outcome: partial