Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно доньки [PERSON] , [INFO] , та призначити її опікуном малолітньої. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач є її рідною сестрою, яка під час фактичних шлюбних відносин з [PERSON] , народила доньку [PERSON] , [INFO] . Дитина проживала з відповідачем та їх мамою в [ADDRESS] , однак вже близько останніх п`яти років відповідач зловживає алкогольними напоями, входить у запої, відбирала у матері пенсію, яку витрачала на спритні напої. Поки їх із сестрою мати була жива, то намагалася доглядати за онукою, створити для неї певні умови проживання, нагодувати, а також у деякій мірі впливала на поведінку відповідача - перешкоджала їй приводити додому друзів, з якими та вживала спритні напої. Однак у вересні 2018 року їх мама померла і дитина залишилася проживати разом зі своєю матір`ю, яка у свою чергу не припинила вживати спиртні напої, вчиняла вдома п`яні дебоші та бійки. Дитина ходила до школи, але була занедбана, жодного догляду з боку матері не мала, відповідача не цікавило, де її дитина, у що одягнута, чи була у школі; часто серед ночі дитина втікала від матері до неї до села Сімер, оскільки вони є єдиними родичами. Вона у свою чергу намагалася поговорити з відповідачем, присоромити, однак будь які аргументи на неї не діяли. Неодноразово також вона зверталася і до органів опіки та піклування Перечинської міської ради, попереджала, що дитина знаходиться у важкій та небезпечній для неї ситуації, однак будь якого реагування служби не отримала. З вересня 2019 року [PERSON] проживає у її сім`ї, спочатку вона продовжувала відвідувати Перечинську школу, однак з вересня 2020 року вона перевела її до школи с. Сімер. На підставі наведеного, з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини, просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Гринюк Г.В. у судове засідання не з`явилися, попередньо подали суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили такі задовольнити та розглянути справу за їх відсутності. У судове засідання відповідач [PERSON] також не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі та визнання позовних вимог. Представник органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не з`явився, попередньо направив до суду висновок органу опіки та піклування, а також просив розглядати справу без участі представника органу з врахуванням їх письмової позиції. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Встановлено, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , та відповідач [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області 06 квітня 2010 року (а. с. 3). В той же час малолітня [PERSON] проживає у родині тітки - [PERSON] , яка є рідною сестрою матері дитини [PERSON] , що підтверджується довідкою Перечинської міської ради Закарпатської області вих. 439 від 21 жовтня 2020 року (а. с. 4), та навчається у 5 класі Сімерської гімназії Перечинської міської ради Закарпатської області (а. с. 5). У судовому засіданні встановлено, що ні батько [PERSON] , ні мати [PERSON] не беруть участь у вихованні доньки, не спілкуються з вчителями, не цікавляться її навчанням, здоров`ям, не відвідують батьківські збори; за час проживання дитини [PERSON] з матір`ю, така не завжди відвідувала навчальний заклад, не виконувала домашні завдання. Відколи дитина проживає у сім`ї тітки, ситуація змінилася - тітка відповідально ставиться до навчання та виховання дівчинки, остання постійно відвідує школу, виконує всі домашні завдання, доглянута, вдома у тітки створені необхідні умови для її нормального розвитку. Також встановлено, що мати дитини - відповідач [PERSON] ніде не працює, зловживає алкогольними напоями, а батько [PERSON] протягом тривалого часу проживав на території міста Перечин у цивільному шлюбі з матір`ю дитини; на даний час на території громади відсутній. Отже відповідач [PERSON] повністю самоусунулася від виконання своїх материнських обов`язків, а саме взагалі не відвідує дитину, не проявляє материнської турботи відносно доньки [PERSON] , не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям та навчанням, а також матеріально не забезпечує дитину. Вказані обставини відповідачем не спростовані, навпаки позов про позбавлення її батьківських прав та призначення опікуна [PERSON] визнала у повному обсязі. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області про доцільність позбавлення батьківських прав від 24 лютого 2021 року № 30, уповноважений орган вважає за доцільне позбавити матір [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки - [PERSON] , [INFO] (а. с. 41, 42-43). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями частини четвертої статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків і способом захисту прав та інтересів дитини. Тому його застосування має бути результатом переконання суду у тому, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще і що немає іншого способу захисту прав та інтересів дитини. Оскільки, під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими й такими що підлягають задоволенню. Крім цього, відповідно до ст. 243 СК України визначено, що опіка над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно зі ст. 58, 60 ч. 3 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування; суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. З долучених до матеріалів справи характеристики та довідок встановлено, що позивач [PERSON] характеризується як за місцем проживання, так і за місцем роботи виключно позитивно, веде здоровий спосіб життя, проживає разом з донькою та чоловіком, з вересня 2019 року разом з ними проживає племінниця [PERSON] , і вона, і її чоловік [PERSON] отримують дохід у вигляді заробітної плати, чоловік також отримує пенсію. Відповідно до ст. 63 ЦК України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Частиною 4 ст. 167 СК України передбачено, що якщо дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] слід призначити опікуном малолітньої [PERSON] , [INFO] . Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved