Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача - Комунального підприємства «Житлово-комунальне господарство смт. Сергіївка», третя особа - [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, вказуючи, що 04.01.2012 року у результаті ДТП, яке сталося з вини третьої особи - [PERSON], був пошкоджений автомобіль «CHEVROLET AVEO», державний номер [NUMBER], яким керувала позивач [PERSON] Згідно уточненої позовної заяви просила стягнути з відповідача - Комунального підприємства «Житлово-комунальне господарство смт. Сергіївка», на користь [PERSON], матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 5 503,00, моральну шкоду у розмірі 2 000,00 гривень, вартість експертного дослідження у розмірі 420,00 гривень, та витрати на правову допомогу у розмірі 300,00, всі судові витрати покласти на відповідача. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги уточненого позову підтримала та просила суд їх задовольнити, додатково пояснивши, що розмір моральної шкоди був розрахований позивачем з урахуванням того, що на момент пошкодження автомобілю в автомобілі знаходилась її малолітня донька - [PERSON], [INFO], яка через пошкодження автомобілю перенесла стрес, у зв'язку з чим позивачка зверталась до лікаря, що підтверджується відповідною довідкою у матеріалах справи, також пояснила, що в результаті пошкодження позивачка та вся її родина перенесла сильний стрес, та змушені були докладати додаткові зусилля для організації свого життя Представник відповідача - Комунального підприємства «Житлово-комунальне господарство смт. Сергіївка» у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та пояснила, що жодних порушень працівником [PERSON] допущено не було. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала на адресу суду заяву, згідно якої вказує, що з позовом не згодна, просить винести законне рішення та розглянути справу за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступних підставах. У судовому засіданні встановлено, що 04 січня 2013 року, [PERSON], будучі відповідальною посадовою особою, не огородила та не означила дорожніми знаками місце проведення робіт по обрізці гілок дерев над проїзною частиною по вул.. Лісна, смт. Сергіївка, м. Білгород-Дністровського, Одеської області, що призвело до падіння гілки на автомобіль «CHEVROLET AVEO», державний номер [NUMBER], що рухався по проїзній частині, внаслідок чого автомобіль отримав пошкодження. За результатами ДТП Державтоінспекцією був складений адміністративний протокол і згідно постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі №495/73/13-п від 10.01.2013 року, [PERSON] була визнана винною у порушенні ч. 4 ст.. 140 КпАП України та піддана адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 850,00 гривень на користь держави. Ця постанова не була оскаржена відповідачем та набрала законної сили. Внаслідок вищевказаної ДТП автомобіль марки «CHEVROLET AVEO», державний номер [NUMBER] , отримав механічні ушкодження. Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого РЕВ №2 при ВДАІ ГУМВС України в Одеській області, автомобіль «CHEVROLET AVEO», державний номер [NUMBER] належить [PERSON] (а.с. 39). Згідно п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України, положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які, хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Таким чином, приймаючи до уваги, що у позивача [PERSON] є посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого РЕВ №2 при ВДАІ ГУМВС України в Одеській області на автомобіль «CHEVROLET AVEO», державний номер [NUMBER], знаходиться у позивача, [PERSON] є належним позивачем. Згідно висновку експерта №56 від 15.05.2014 року, виконаного Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Головного Управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобілю «CHEVROLET AVEO», державний номер [NUMBER] , складає 5 503,00 гривні. Жодних зауважень щодо розміру шкоди, яка визначена вищевказаним висновком, сторони не робили. Згідно ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Також у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працює у Комунальному підприємстві «Житлово-комунальне господарство смт. Сергіївка». На час здійснення ДТП, [PERSON] знаходилась при виконанні своїх трудових обов'язків, що не заперечувалось сторонами по справі. Згідно статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК України). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України). Таким чином, приймаючи до уваги те, що при здійснення дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої був пошкоджений автомобіль позивача [PERSON] виконувала свої трудові обов'язки, перебуваючи у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Житлово-комунальне господарство смт. Сергіївка», суд вважає, що суму матеріальної шкоди, яку своїми діями завдала [PERSON] має відшкодувати юридична особа, яка перебувала у трудових відносинах з [PERSON] на час вчинення нею порушення Правил дорожнього руху України, що відповідає вимогам статті 1172 ЦК України. На підставі викладеного, суд вважає, що позов [PERSON] до Комунального підприємства «Житлово-комунальне господарство смт. Сергіївка», третя особа - [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою в частині стягнення з Комунального підприємства «Житлово-комунальне господарство смт. Сергіївка» матеріальної шкоди у розмірі 5 503,00 гривні є доведеним, обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми моральної шкоди, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 1 ч. 1 статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме : шкода,завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено,в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, даних у судовому засіданні, на момент вчинення ДТП у автомобілі знаходилась малолітня донька позивачки - [PERSON], [INFO], яка через пошкодження автомобілю перенесла стрес, у зв'язку з чим позивачка зверталась до лікаря, що підтверджується довідкою Сергіївської амбулаторії від 05.01.2013 року, згідно якої вказано, [PERSON], 2010 року народження, перенесла стрес, і їй був поставлений діагноз астено-невротичний синдром на фоні перенесеного стресу, позивачка була змушена неодноразово звертатись до відповідача, та, не отримавши відшкодування завданої їй шкоди, згодом була змушена звернутись за правовою допомогою, а потім до суду, і до суду, що порушило звичний уклад її життя та потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Приймаючи до уваги той факт, що неправомірність дій [PERSON] не оспорюється, обсяг та характер психологічних страждань позивача [PERSON] від наслідків ДТП суд визначає з урахуванням усіх істотних обставин справи в їх сукупності, та у відповідності до загальних засад розумності, виваженості та справедливості та вважає за необхідне позовні вимоги позивача в цій частині задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 500,00 гривень. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 1, п. 2, 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу та витрати, пов'язані із викликом свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз. Згідно квитанції від 19.02.2013 року, виданої адвокатським об'єднанням «Юридична консультація Білгород-Дністровського району», позивачкою [PERSON] було сплачено 300,00 гривень за надання їй правової допомоги, які, як документально підтверджені, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача. Що стосується позовних вимог позивачки в частині стягнення з відповідача суми, яка була сплачена нею за проведення експертизи для визначення суми матеріальної шкоди, яка була спричинена автомобілю «CHEVROLET AVEO», державний номер [NUMBER] у результаті ДТП, то суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині з огляду на наступне. У відповідності до положень статті 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи; до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу та витрати, пов'язані із викликом свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз. Оскільки дана експертиза була проведена за ініціативою позивача до відкриття провадження у справі, ці витрати не можуть були кваліфіковані як судові витрати, і, відповідно, не можуть бути стягнуті з відповідача. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий , неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial