Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів фізичної особи-підприємця [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова М.С., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О., в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, остаточно просила: визнати недійсними договір позики від 03 листопада 2017 року та договір іпотеки від 03 листопада 2017 року, укладені між нею та відповідачем [PERSON] ; скасувати запис про іпотеку №23177193 від 03 листопада 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] , вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С.; скасувати запис про обтяження №23177642 від 03 листопада 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо зазначеної квартири, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С.; визнати протиправною та скасувати проведену 22 січня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною державну реєстру права власності за відповідачем [PERSON] на зазначену квартиру; скасувати запис про право власності №29975411 від 22 січня 2019 року на дану квартиру; визнати неукладеним договір позики від 03 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем [PERSON] , а також розподілити судові витрати у справі. В підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 03 листопада 2017 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір іпотеки, згідно якого позивач передала в іпотеку відповідачу вищевказану квартиру з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору позики від 03 листопада 2017 року, якого на момент підписання даного договору не існувало. Вказує, що фактично 04 листопада 2017 року між тими ж сторонами був укладений договір позики, датований 03 листопада 2017 року, відповідно до умов якого позикодавець нібито надав у власність, а позичальник нібито прийняв грошові кошти в сумі 754040 грн, що еквівалентно 28000 доларів США строком, до 03 листопада 2018 року. Вважає, що договір позики є недійсним, як такий, що вчинений під впливом обману, а договір іпотеки такий, що вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Зазначає, що влітку 2017 року у доньки позивача [PERSON] , виникли значні фінансові проблеми у її господарській діяльності, через що остання була вимушена укласти інвестиційний договір з відповідачем, умови якого передбачали надання коштів у сумі 500000 грн. В листопаді 2017 року до [PERSON] через фінансові проблеми почали надходити погрози та чинився інший тиск, про що вона повідомила відповідача та відповідач, за умови забезпечення своїх зобов`язань майном, запропонувала надати додаткові кошти у розмірі 250000 грн. Тому [PERSON] попросила свою матір позивача у справі, якій було відомо про її скрутне фінансове становище, щоб позивач допомогла їй та надала свою квартиру в якості забезпечення зобов`язань перед відповідачем [PERSON] . Проте відповідач вирішила підписати договір позики з позивачем, згідно якого вона нібито взяла у відповідача [PERSON] позику у сумі 750000 грн, та договір іпотеки, які оскаржуються. Вважає, що відповідач [PERSON] зробила це шляхом обману, оскільки позивач була впевнена, що забезпечує виконання зобов`язань своєї доньки [PERSON] . Позивач зазначає, що не пам`ятає 03 листопада 2017 року підписання будь-якого договору, окрім договору іпотеки, який був підписаний нею під впливом тяжких обставин. Наголошує на тому, що надана в іпотеку квартира є її єдиним житлом, при цьому вона є пенсіонером, а на момент підписання договору в квартирі фактично проживала неповнолітня дитина. Вказує, що жодної домовленості про те, що відповідач надасть якісь кошти позивачу не існувало, остання була впевнена, що допомагає своїй доньці [PERSON] . Отримавши 19 листопада 2018 року письмову вимогу від відповідача про усунення порушення зобов`язань за договором позики позивач була шокована, оскільки ніяких грошових коштів від відповідача [PERSON] вона не отримувала. Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~19 квітня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] [PERSON] , в якому він зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, не відповідають дійсним обставинам справи та у справі відсутній предмет спору з відповідачем ФОП [PERSON] , а тому провадження підлягає закриттю. Вказав, що спір виник із договорів, які були укладені між позивачем та [PERSON] , як фізичної особи, а між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та позивачем відсутні спірні правовідносини. \~ \~ \~ \~16 травня 2019 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] М [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Вказав, що на даний час відповідач є власником квартири [ADDRESS] . Також зауважив, що 03 листопада 2017 року сторонами було особисто підписано договір про надання позики та факт особистого його підписання позивачем не оспорюється. Доводи позивача про те, що факт неотримання нею коштів можуть підтвердити свідки, вважає такими, що не ґрунтуються на нормах закону, оскільки показання свідків не можуть бути допустимими доказами безгрошовості позики. Зазначає, що саме договір позики став підставою для посвідчення договору іпотеки 03 листопада 2017 року, а тому посилання позивача на те, що договір позики було підписано 04 листопада 2017 року також вважає хибними. Посилається на те, що нотаріусом не могло бути посвідчено підписання договору іпотеки від 03 листопада 2017 року без наявного основного зобов`язання, на яке є посилання у тексті договору іпотеки, тобто без підписання сторонами договору позики. Також зазначає, що позивач не надала жодних доказів того, що договір був підписаний нею під впливом обману, у той час як нею особисто було зібрано усі необхідні документи для укладення договору іпотеки. У договорі іпотеки від 03 листопада 2017 року позивачем власноруч написано «З текстом ознайомлена» та проставлений підпис і прізвище позивача, тому даний факт, на думку представника відповідача [PERSON] , свідчить про ознайомлення її з усіма умовами підписаного договору. Доводи позивача про те, що договір іпотеки був укладений з метою забезпечення виконання її донькою [PERSON] зобов`язань перед [PERSON] , а не зобов`язань позивача за договором позики не відповідають дійсним обставинам справи. Інші доводи позивача щодо підписання договору під впливом тяжких обставин та обману, вважає не доведеними та не підтвердженими, а тому просив відмовити у задоволенні позову. 28 травня 2019 року позивачем надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що доводи відповідача не можуть свідчити про те, що грошові кошти за вказаним договором дійсно були передані відповідачем позивачу, оскільки вона підписала договір позики під впливом обману, не читаючи та вважаючи, що підписує інший договір (договір іпотеки). Вказала, що нотаріус фактично посвідчувала договір всупереч вимогам закону, оскільки 04 листопада 2017 року у своєму кабінеті дала підписати позивачу аркуш, на якому були лише підписи та паспортні дані позивача та відповідача, мотивуючи це тим, що це останні аркуші договору іпотеки. З огляду на це, обставини підписання договору позики, а саме те, що його було підписано під обманом відповідача та приватного нотаріуса 04 листопада 2017 року, вказують на те, що оспорюваний договір було підписано під впливом обману. Доводи відповідача про те, що оспорюваний договір позики не може бути визнаний недійсним, а також про ознайомлення позивача з усіма умовами підписаного договору, вважає безпідставними. Зазначає, що договір іпотеки є недійсним, як такий, що вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Недотримання під час укладення іпотечного договору вимог законодавства щодо погодження у встановленому законом порядку з органом опіки та піклування передачі в іпотеку квартири, право користування якою на час укладення договору іпотеки мала неповнолітня дитина, на думку позивача, має наслідки нікчемності такого правочину. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2019 року зобов`язано приватного нотаріуса Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Зєнікову Марину\~Сергіївну надати належним чином посвідчену копію нотаріальної справи 02-07 за 2017 рік щодо посвідчення договору іпотеки від 03 листопада 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . 05 липня 2019 року від представника відповідача Бевза [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву, аналогічний попередньому відзиву на позовну заяву, в якому додатково вказав, що в письмовому договорі позики сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та визначили, що позика передана в повному обсязі до підписання цього договору. Враховуючи це, доводи позивача про те, що вона не отримувала грошові кошти, на його думку, суперечать дійсним обставинам справи та умовам письмового договору позики. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року провадження у справі за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова Марина Сергіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна про визнання договорів недійсними, скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності, визнання договору неукладеним до відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] закрито. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено [PERSON] та Орган опіки та піклування Чечелівської районної у місті Дніпрі ради. 17 лютого 2020 року представником відповідача [PERSON] надано письмові пояснення, в яких він посилався на те, що під час укладання іпотечного договору з документів, які позивач надала нотаріусу та відповідачу, остання не могла не знати про те, що на іпотечне майно має право неповнолітня онука позивача [PERSON] , [INFO] . А тому вважає, що факти неправдивого повідомлення позивачем про відсутність прав неповнолітньої особи [PERSON] на користування спірною квартирою не можуть бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Крім того, на його думку, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки, оскільки після його укладення вона мала можливість та продовжувала користуватись вищевказаною квартирою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2020 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено [PERSON] . Позивач та її представник [PERSON] підтримали позов та просили його задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в уточненій позовній заяві. Позивач, яка також була допитана в судовому засіданні і в якості свідка, пояснила, що приблизно між 30 жовтня 2017 року та 01 листопада 2017 року відповідач приїхала до неї та сказала, що їй необхідні гарантії для забезпечення інвестиційного договору, укладеного між нею та її донькою [PERSON] . Відповідач казала, що сама квартира їй не потрібна, але на наступний день вона до позивача привела якогось чоловіка, який оглядав квартиру. Донька також їй повідомляла про наявність між нею та відповідачем відносин з укладання інвестиційного договору. Потім на наступний день її разом з донькою відповідач забрала до приватного нотаріуса Зєнікової М.С., де вона все підписала, оскільки довіряла відповідачу. Посилалася на те, що її донька під час підписання договору була біля неї, позивач підписувала договір не читаючи. Наступного дня до позивача приїхала відповідач і повідомила, що залила кавою свій екземпляр договору, тому попросила поїхати до нотаріуса та перепідписати договір, що вона і зробила. Зауважує, що їй ніхто не казав про договір позики, а договір іпотеки вона підписала свідомо, бо вважала, що допомагає доньці в забезпечення інвестиційного договору. Пояснила, що договір позики вона б ніколи не підписала, оскільки не має чим повертати позику. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. Додатково зазначив, що спірні договори мають реальний характер, а на безгрошовість позики позивач посилається без достатніх на це підстав, наявність тяжких обставин позивачем не доведено. Не заперечував проти існування проекту інвестиційного договору, однак зауважив, що будь-які кошти за ним не передавалися. Відповідач, яку також було допитано в судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що в серпні 2017 року третя особа [PERSON] , яку вона знала з 2016 року, так як користувалася туристичними послугами, які надавала остання, як володілець туристичної фірми, попросила в неї в борг близько 500000 грн, та вказала, що свого майна вона не має, однак у її матері позивача у справі, є квартира, яку можливо надати в забезпечення повернення боргу. Третя особа [PERSON] запропонувала укласти інвестиційний договір та забезпечити його виконання квартирою позивача, але юрист не порадив їм укладати інвестиційний договір. Посилається на те, що третя особа [PERSON] повертала борг періодично різними сумами. В кінці жовтня 2017 року третя особа [PERSON] повідомила, що їй потрібно ще 250000 грн, тому вони знову повернулися до того, що зобов`язання за договором повинні бути забезпечені. Відповідач пояснила, що позивач знала про це та була не проти надати свою квартиру в забезпечення виконання зобов`язань доньки. Під час укладання договору необхідна була довідка про склад сім`ї, на що третя особа [PERSON] запевнила відповідача, що неповнолітню дитину з квартири виписали. Відповідач підтвердила, що дійсно 03 листопада 2017 року нею та позивачем було укладено спірний договір іпотеки, однак 04 листопада 2017 року відповідач зрозуміла, що в неї не має примірнику договору позики, у позивача його також не виявилося. Згодом його знайшли у сміттєвому відрі в приватного нотаріуса, куди його викинула помічник нотаріуса, договір дістали звідти та віддали сторонам. Відповідач вказує, що вона рік чекала на повернення позики, стосунки з третьою особою [PERSON] почали погіршуватися, гроші вона не повернула, тому відповідач вирішила направити на адресу позивача вимогу про повернення позики. Відповідач не заперечувала, що особисто позивач грошові кошти, загальна сума яких складає 754000 грн., за спірним договором позики не отримувала, оскільки домовились, що їх буде отримувати третя особа [PERSON] Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтримала уточнений позов та зазначила, що її права були порушені, адже з 16 років вона постійно проживала у спірній квартирі та не знала, що ця квартира передана в іпотеку, поки не отримала вимогу про виселення. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова М.С. повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася. До початку судового засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, надала суду письмові пояснення, в яких повідомила суд, що дійсно 03 листопада 2017 року, за місцем знаходження її робочого місця, сторони звернулись до неї з проханням посвідчити договір іпотеки для забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання позики від 03 листопада 2017 року. Для посвідчення договору сторонами було надано, у тому числі, довідку про склад зареєстрованих, відповідно до якої у квартирі були зареєстровані усі повнолітні особи. Вказала, що позивачем також було надано заяву, в якій вона повідомила про відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей на користування майном, що було предметом іпотеки. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Чечелівської районної у місті Дніпрі ради повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа [PERSON] повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. До початку судового засідання третя особа [PERSON] надала письмові пояснення, згідно яких позов підтримала та просила його задовольнити. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що позивач ніколи не отримувала від відповідача будь-яких позик чи грошових коштів. Підтвердила, що вона дійсно просила позивача забезпечити перед відповідачем виконання її особистих зобов`язань перед останньою, зокрема за укладеним між ними договором інвестування, на що позивач висловила свою згоду. Зазначила, що вона ніколи неп просила відповідача позичити гроші матері чи укладати з нею договір позики, як і самого позивача не просила укладати будь-які договори позики. 03 листопада 2017 року вона та позивач були присутні у нотаріуса під час підписання позивачем договору іпотеки, так нотаріусом були лише надані папери для підписання, серед яких договору позики не було. До отримання 19 грудня 2018 року від відповідача вимоги про повернення боргу вона вважала, що юридичні оформлені боргові зобов`язання перед відповідачем є лише в неї, а її мати лише надала в забезпечення їх виконання свою квартиру. Лише після 19 грудня 2018 року вона дізналася від позивача, що вона та відповідач 04 листопада 2017 року їздили до нотаріуса щось перепідписувати, оскільки відповідач випадково пролила каву на документи. В період часу з листопада 2017 року до грудня 2018 року вона самостійно здійснювала погашення фінансових зобов`язань перед відповідачем, зокрема за укладеним між нею та відповідачем договором інвестування. Будь-яких коштів у цей період від відповідача за договором позики від 03 листопада 2017 року вона не отримувала. Також повідомила, що на дату укладення спірного договору іпотеки в квартирі позивача проживала її неповнолітня донька. Відповідно до додаткових письмових пояснень третя особа [PERSON] вказала, що у серпні 2017 року між ФОП [PERSON] і ФОП [PERSON] був укладений інвестиційний договір на суму 500000 грн. Перед цим договором відповідач провела власний аудит діяльності ФОП [PERSON] і нею були прийнято рішення інвестувати гроші, які були нею отримані за інвестиційним договором до початку вересня (дати розписок є в договорі). Однак в жовтні 2017 року третій особі [PERSON] все одно довелося призупинити діяльність ФОП [PERSON] та через кілька днів відповідач запропонувала їй вже позичену певну суму, але натомість хотіла не тільки розписку, але й якесь фінансове забезпечення. Відповідач сама запропонувала їй поговорити з матір`ю, щоб в якості фінансового забезпечення виступила квартира. Так як фінансового забезпечення за договором інвестицій не було потрібно, а сума, запропонована за розпискою, була невеликою, то вона вмовила позивача виступити гарантом. При підписанні документів у нотаріуса не йшлося ні про припинення дії договору інвестицій, ні про договір іпотеки на суму, що включає в себе суму договору інвестицій, і суму грошей в розписці. Потім відповідач запропонувала їй працювати в її ФОП [PERSON] за рахунок сплати боргу саме по розписці. Ні вона, ні її матір не звернули увагу на те, що нотаріус не пояснила їм, що договір забезпечення суми підписаний на рік і що сума, зазначена в договору іпотеки це не просто вартість квартири, а сума нібито боргу перед відповідачем. Проте ніхто не пропонував і не підписував переуступки або анулювання договору інвестицій, складеного між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] . Рівно через рік, після закінчення терміну дії спірного договору іпотеки відповідач звільнила її з роботи і виставила вимоги за, як виявилося, підписаним шахрайським шляхом з її матір`ю договором позики, і переписала на себе квартиру її матері у нотаріуса [PERSON] . Третя особа [PERSON] вважає, що у зв`язку з тим, що вона зупинила господарську діяльність, відповідач таким шахрайським шляхом повернула свої інвестиції. Суд, вислухавши позивача, представника позивача [PERSON] , представника відповідача Бевза [PERSON] , третю особу [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. В порядку частини першої статті 82 ЦПК України в судовому засіданні встановлено, що на підставі розписок від 18 серпня 2017 року, 21 серпня 2017 року, 22 серпня 2017 року, 29 серпня 2017 року та 31 серпня 2017 року третя особа [PERSON] отримала у відповідача грошові кошти в сумі 500000 грн (т.1 а.с.24). Згідно розписки, наданої третьою особою [PERSON] вбачається, що вона також 06 листопада 2017 року отримала за договором від відповідача 6935 доларів США, що еквівалентно 187245 грн, та 07 листопада 2017 року отримала ще 75 доларів США (т.1 а.с.209). З договору про надання позики вбачається, що 03 листопада 2017 року між сторонами укладено договір про надання позики, відповідно до умов якого відповідач передала у власність позивачу грошові кошти у розмірі 754040 грн, що становить еквівалент 28000 доларів США, строком до 03 листопада 2018 року. Пунктом 2.1 даного договору передбачено, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором позичальник не пізніше 1 календарного дня після укладення та підписання цього договору, надає (забезпечує надання) позикодавцю в іпотеку об`єкт нерухомого майна, який значиться згідно з правовстановлюючим документом, як квартира [ADDRESS] . Згідно п.3.1 договору про надання позики, позика передана в повному обсязі у готівковій формі до підписання цього договору (т.1 а.с.11-13, т.2 а.с.32). Станом на 03 листопада 2017 року позивач була власником квартири [ADDRESS] (т.2 а.с.42). 03 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, згідно якого позивач передала в іпотеку об`єкт нерухомого майна, який значиться згідно з правовстановлюючим документом, як квартира [ADDRESS] , з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору позики від 03 листопада 2017 року, за умовами якого [PERSON] зобов`язана повернути позику в розмірі 754040 грн, що становить еквівалент 28000 доларів США, зі строком повернення не пізніше 03 листопада 2018 року. Відповідно до п.1.4 даного договору, у разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами відповідно до законодавства України та цього договору. Пунктом 2.10 зазначеного договору передбачено, що сторони за цим договором стверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину та укладається на вигідних для них умовах і не під впливом помилки, обману або насильства, і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин (т.2 а.с.18-20). Під час укладання договору іпотеки, позивачем нотаріусу була надана заява, згідно якої вона повідомила, що відсутні особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру [ADDRESS] , у тому числі відповідно до статей 61 ч.5, 65, 74 та 95 Сімейного кодексу України, а також відсутні права малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування вищезазначеною квартирою (т.2 а.с.21). Також 03 листопада 2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С. внесені запис про іпотеку №23177193 та запис про обтяження №23177642 (т.1 а.с.27-30). 21 листопада 2018 року відповідач надіслала на адресу позивача письмову вимогу про усунення порушення зобов`язань за договором позики від 03 листопада 2017 року (т.1 а.с.25-26). 22 січня 2019 року квартира [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45182552 від 23 січня 2019 року, за відповідачем [PERSON] . Підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер:1697, виданий 03 листопада 2017 року, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова М.С., про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно також внесено запис про право власності №29975411 від 22 січня 2019 року на дану квартиру (т.1 а.с.33-34,56-59, т.2 а.с.34-44). Крім того, відповідно до довідки №103 від 01 листопада 2017 року, виданої ДП «ДПІ», за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані позивач, третя особа [PERSON] та третя особа [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.108). Дій стосовно зняття з реєстрації або реєстрації по домовій книзі не було (т.1 а.с.109-110, 235-238). З довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої 25 квітня 2016 року Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади ДАДП ДМР, також вбачається, що третя особа [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.101). Під час укладення спірного договору іпотеки 03 листопада 2017 року приватному нотаріусу була надана довідка №б/н від 03 листопада 2017 року, видана ДП «ДПІ» за підписом заступника директора Пономаренка А.С., відповідно до якої за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані лише позивач та третя особа [PERSON] (т.2 а.с.33). Однак, листом від 05 серпня 2019 року директор Соколов О.В. ДП «ДПІ» повідомив слідчого слідчого відділення ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області Шевченківського відділення поліції, що така довідка позивачу не видавалася, а печатка і підпис сфальсифіковані із застосуванням комп`ютерних технологій (т.2 а.с.103,117). Свідок [PERSON] повідомила суду, що працює начальником дільниці в ДП «Дніпровський проектний інститут», яке обслуговує будинок, в якому живе позивач. В жовтні 2018 року до них прийшла відповідач та повідомила, що хоче виписати позивача зі своєї квартири, оскільки вона є новим власником квартири [ADDRESS] . Свідок вказала, що 03 листопада 2017 року стосовно квартири позивача ніяких довідок не складала, домові книги, на підставі яких складаються такі довідки, знаходяться в неї в сейфі, від якого ключі є тільки в неї. З відповідачем залишився розмовляти заступник директора по господарській частині ДП «Дніпровський проектний інститут» [PERSON] , що було далі свідку не відомо. Свідок [PERSON] \~у судовому\~засіданні пояснив,\~що є\~директором ДП\~«Дніпровський проектний\~інститут» та\~до його\~обов`язків входить\~видача довідок\~про склад\~сім`ї,\~які видаються\~лише власникам\~квартир,\~зареєстрованим особам\~та слідчим.\~Зазначив,\~що довідки\~про склад\~сім`ї готує,\~тобто повідомля,\~що в\~них зазначати,\~свідок [PERSON] ,\~які потім\~роздруковує секретар\~заступника директора\~по господарській\~частині ДП\~«Дніпровський проектний\~інститут» [PERSON] . Також зазначив, що йому не відомо чи видавалася довідка про склад сім`ї 03 листопада 2017 року щодо проживаючих в квартирі позивача. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне. Відповідно до частин другої, третьої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено судом, 18 серпня 2017 року, 21 серпня 2017 року, 22 серпня 2017 року, 29 серпня 2017 року та 31 серпня 2017 року третя особа [PERSON] отримала у відповідача грошові кошти в сумі 500000 грн, 06 листопада 2017 року вона також отримала за договором від відповідача 6935 доларів США, що еквівалентно 187245 грн, та 07 листопада 2017 року вона отримала ще 75 доларів США від відповідача. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частинами першою та другою статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Поняття поруки закріплено у статті 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до частини другої статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині першій цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у частинах 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи із формулювання статті 553 ЦК України, договір поруки - двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Чинним законодавством також не встановлений обов`язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором. Можливе також укладення договору поруки за участі трьох суб`єктів - кредитора, поручителя і боржника. Такому договору притаманні ознаки змішаного, оскільки ним врегульовуються різні відносини: по-перше, між кредитором і поручителем щодо встановлення обов`язку останнього відповідати за порушення зобов`язання боржником; по-друге, між боржником і поручителем про оплату послуг за надану поруку; по-третє, між усіма суб`єктами у визначенні питань стосовно окремих умов поруки (часткова відповідальність поручителя чи у повному обсязі, солідарна чи субсидіарна тощо). Відповідач як кредитор не заперечувала наявність між сторонами правовідносин за договором поруки, вказувала, що позивач насправді 03 листопада 2017 року поручилася перед нею за третю особу [PERSON] , яка взяла у неї у борг кошти, а результат указаної дії вони виклали у спірному договорі позики. При цьому, позивач також вказує, що бажала поручитися за третю особу [PERSON] з метою забезпечення виконання останньою певних грошових зобов`язань перед відповідачем. Таким чином, в судовому засіданні встановлено волевиявлення сторін на укладення 03 листопада 2017 року договору поруки. Третя особа [PERSON] в своїх письмових поясненнях також зазначила, що дійсно просила позивача забезпечити перед відповідачем виконання її особистих зобов`язань перед останньою. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. В пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Отже в судовому засіданні встановлено, що дійсна воля сторін була спрямована на укладення договору поруки, обставини укладення цього правочину з метою приховати інший правочин в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Таким чином, 03 листопада 2017 року між сторонами замість спірного договору про надання позики в дійсності було укладено договір поруки в забезпечення виконання позивачем певних грошових зобов`язань третьої особи [PERSON] перед відповідачем на забезпечення виконання яких між сторонами також було укладено спірний договір іпотеки. Доводи позивача та її представника [PERSON] щодо того, що, як встановлено в судовому засіданні, договір поруки є недійсним, як такий, що вчинений під впливом обману, а договір іпотеки такий, що вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. В пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені\~статтею 216\~цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належних та допустимих доказів щодо введення позивача відповідачем в оману стосовно обставин, які впливали на вчинення спірного договору поруки, наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і самого факту обману позивачем суду не надано. Натомість позивач сама вказує, що бажала поручитися за виконання третьою особою [PERSON] певних грошових зобов`язань перед відповідачем. Доводи позивача з приводу того, що договір позики від 03 листопада 2017 року вона не підписувала, а лише 04 листопада 2017 року приїжджала до нотаріуса та там щось підписала не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Суд приймає до уваги, що спірний договір про надання позики, який по суті є договором поруки, особисто підписаний позивачем. Показання свідка [PERSON] про те, що 04 листопада 2017 року вона бачила, як до під`їзду позивача під`їхала біла машина і вона з жінкою поїхала кудись та після цього позивач розповіла їй про повторне підписання документів, які були залиті кавою, не є належними та допустимими доказами того, що позивач підписала 04 листопада 2017 року спірний договір від 03 листопада 2017 року, оскільки свідок [PERSON] безпосереднім свідком таких дій позивача не була. Інших належних та допустимих доказів з даного приводу позивачем та її представником суду не надано. Враховуючи викладене, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження й факт неукладення спірного договору позики, який по своїй суті є договором поруки, оскільки всі доводи сторін зводяться його укладення, позивач наполягала на тому, що вона бажала поручитися за третю особу [PERSON] . Також позивачем та її представником не надані суду належні та допустимі докази на підтвердження вчинення позивачем спірного договору іпотеки під впливом тяжкої для неї обставини. Крім того, судом враховується, що позивач нас час укладення спірного договору іпотеки бажала його укладення та не могла не розуміти наслідків його укладення. Надана позивачем копія довідки щодо наданої їй 10 квітня 2019 року медичної допомоги висновків суду не спростовує та вказаний в ній привід надання позивачу медичної допомоги не свідчить про наявність у позивача тяжкої обставини для усунення або зменшення якої необхідно було укласти спірний договір іпотеки (т.1 а.с.107). Підстави для встановлення нікчемності спірних договорів поруки та іпотеки також в судовому засіданні не встановленні. Стосовно доводів позивача та її представника [PERSON] про те, що договір іпотеки був вчинений без відповідного дозволу органу опіки та піклування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Судом встановлено, що неповнолітня на час укладення спірного договору іпотеки третя особа [PERSON] , як на час укладення позивачем даного договору, так і до цього часу, не мала і не має права власності на вищезазначену квартиру, також не має і мала права власності на зазначені квартиру і матір третьої особи [PERSON] третя особа [PERSON] , тобто це не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права третьої особи [PERSON] на користування житлом квартирою [ADDRESS] . Позивач під час укладення спірного договору іпотеки знала про проживання третьої особи [PERSON] в її квартирі, але все одно свідомо його уклала. Крім того, третя особа [PERSON] , яка є матір`ю третьої особи [PERSON] , також була присутня у приватного нотаріуса під час укладення спірного договору іпотеки і також не заперечувала проти його вчинення та, як зазначає в своїх письмових поясненнях, просила позивача передати свою квартиру в забезпечення її зобов`язань перед відповідачем. \~ \~ \~ \~Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договору поруки від 03 листопада 2017 року та договору іпотеки від 03 листопада 2017 року, визнання неукладеним договору позики від 03 листопада 2017 року між сторонами слід відмовити. Факт надання приватному нотаріусу Зєніковій М.С. довідки, де відсутні зареєстровані неповнолітні особи за адресою: [ADDRESS] , не спростовує висновків суду із зазначених вище підстав. \~ \~ \~ \~Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договору позики від 03 листопада 2017 року та договору іпотеки від 03 листопада 2017 року, визнання неукладеним договору позики від 03 листопада 2017 року між сторонами відмовлено, у задоволенні позивних позовних вимог в частині скасування запису про іпотеку №23177193 від 03 листопада 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] , вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С.; скасування запису про обтяження №23177642 від 03 листопада 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо зазначеної квартири, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С.; визнання протиправною та скасування проведеної 22 січня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною державної реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] на зазначену квартиру; скасування запису про право власності №29975411 від 22 січня 2019 року на дану квартиру слід також відмовити, як таких, які є похідними вимогами від вимог про визнання спірних договорів недійсними та визнання неукладеним спірного договору позики. З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed