Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач звернулася в суд та просить встановити факт окремого проживання її та відповідача в період з 01.12.1999р. по час розірвання шлюбу судом 03.02.2006р.; визнати її особистою власністю грошові кошти в сумі 18000 доларів США, що в еквіваленті до гривні становить 252000грн та стягнути з останнього на її користь ці кошти. Свої вимоги мотивує наступним. Позивачка в період з 01.12.1999 року по 10.07.2003 року перебувала на заробітках в Ізраїлі. У вказаний час вона не вела спільного господарства з відповідачем, не була пов'язана з ним спільним побутом, не підтримувала шлюбних відносин, оскільки сторони проживали і працювали в різних державах, зокрема відповідач в Україні, а вона в Ізраїлі, періодично спілкувалися телефоном з питань стану здоров'я батьків та дітей. За час окремого проживання відповідач зрадив позивачку, фактично створивши нову сім'ю, про що позивачці стало відомо після повернення в Україну, а тому вона впродовж зазначеного терміну надсилала на рахунок відповідача, який був відкритий в іноземній валюті, з її згоди грошові кошти ( долари США) для зберігання,позаяк вони мали бути використані для будівництва індивідуального житлового будинку для сім'ї на вже виділеній в 1991 році міською радою на ім'я відповідача земельній ділянці. На потреби дітей та батьків позивачка надсилала їм кошти особисто окремо кожному. Про що є підтвердження в матеріалах справи. В період окремого проживання та припинення ведення спільного господарства (перебування її за кордоном з 01.12.1999р. по 10.07.2003р.),вона перевела на рахунок відповідача для зберігання грошові кошти в сумі 18000 доларів США, що стверджується виписками з банківських рахунків. Весь цей час відповідач був приватним підприємцем працював на території України та здійснював пасажирські перевезення і таким чином заробляв гроші на власні потреби, оскільки потреб сім'ї не було. На вказані кошти позивачка не претендує і не просить визнати їх спільною власністю, оскільки вважає їх особистими коштами відповідача, а її кошти зароблені в Ізраїлі є її особистими коштами. Та обставина, що вона з відповідачем не перебувала у шлюбних відносинах протягом вказаного періоду, не була пов'язана спільним побутом та не вела спільного господарства встановлена під час розгляду справи за позовом відповідача до неї про розірвання шлюбу. Також, даний факт встановлено в рішенні суду в даній справі. Тому, з відповідача просить стягнути на її користь вищевказані кошти, які вважає особистою власністю набутою за час окремого проживання з відповідачем. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Матвійчук Г.М. позов підтримали. Пояснили, що Апеляційним судом Львівської області при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя її позовна вимога про визнання зазначених коштів її особистою власністю не розглянута, а також не розглядалася вимога про визнання спільною власністю подружжя зазначених коштів. Ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом додаткове рішення щодо цього питання не виносилося. Ці гроші вона заробила сама і в той період, коли не перебувала в шлюбних відносинах з відповідачем, так як вони проживали і працювали в різних країнах і більше того, відповідач навіть перебував у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, про що він сам зазначив у позові про розірвання з нею шлюбу та апеляційній скарзі на рішення про відмову в задоволенні цього позову. Крім того, зароблені нею грошові кошти відповідач самостійно знімав з банківських рахунків без її відома та використовував на власний розсуд,на свої особисті потреби, а не на потреби сім'ї. Відповідач в судовому засіданні позову не визнав. Подав суду письмове заперечення проти позову в якому зазначив, що Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.05.2014р. яке набрало законної сили, вже поділено їхнє майно. Вказав, що даним рішенням грошові кошти, які позивачка просить визнати її особистою власністю та стягнути з нього, визнано спільною сумісною власністю подружжя. Крім того вказує, що зазначені кошти він використав на потреби сім'ї, при цьому надав перелік витрат на які використав, як він вважає спільні кошти. При цьому жодних належних та допустимих доказів підтвердження цільового використання коштів та їх розміру суду не надав. З цих підстав просить в позові відмовити. Також, вважає, що позов слід залишити без руху, оскільки позивачкою не сплачено в повному об'ємі судового збору. Надалі в судове засідання не з'являвся, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд позов задовольняє частково з наступних підстав. Резолютивною частиною рішення Апеляційного суду Львівської області від 20.05.2014 року не встановлено, що спірні грошові кошти визнано судом спільною власністю подружжя, а відтак суд приходить до висновку, що із спірних правовідносин рішення не ухвалене. Згідно виписок по банківському рахунку, 24.04.2001р. позивачка поклала на цей рахунок 8000 доларів США в відділенні в м.Тель-Авів (Ізраїль) банк «РЕКАО АТ» в м. Томашув Любельскі (Республіка Польща), 20.08.2001р.-5000 доларів США, 29.08.2001р. в м. Томашув Любельскі на рахунок втретє надійшли кошти від позивачки в сумі 5000 доларів США, які [PERSON] отримав у зазначеному відділенні банку: 13.11.2001 року - 7000,00 доларів США, 12.12.2001 р. 1100,00 доларів США, 03.06.2002р. - 1000 дол. США з метою приховання коштів від позивачки 05.03.2003 року переказав 8000,00 доларів США з зазначеного рахунку на новий рахунок відкритий на своє ім'я без відома позивачки в цьому ж відділенні банку, 26.05.2003р.- 1075,00 доларів США, в т.ч. 100 дол. США - І внесок, а 75 дол. США відсотки. Про рух вказаних коштів позивачці стало відомо з виписки банку «РЕКАО АТ» від 14.01.2009 року, а з позовом про визнання зазначених коштів особистою власністю позивачка звернулася до суду 22.07.2005р. З квитанцій, попереджень та позовних заяв вбачається, що відповідач за час перебування позивачки за кордоном, комунальних послуг за житло (квартиру [ADDRESS]) не оплачував. Крім того, згідно квитанцій, заборгованість за надані комунальні послуги оплатила [PERSON] (матір позивачки). Зазначене свідчить про те, що кошти які позивачка поклала на рахунок він отримував з рахунку та на потреби сім'ї не витрачав. Інших доказів витрат коштів на потреби сім'ї відповідач не надав. З позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу від 22.07.2003р., протоколу судового засідання від 23.06.2005р., рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03.02.2006р. та апеляційної скарги на рішення суду І інстанції про відмову в зазначеному позові від 20.04.2004р. та Ухвали Апеляційного суду Львівської області від 04.10.2004р., заперечення на апеляційну скаргу поданого [PERSON] 10.05.2006 року вбачається, що останній стверджував, що з грудня 1999 року сторони шлюбних відносин не підтримують та проживають окремо. Крім того, як підставу розірвання шлюбу [PERSON] зазначав перебування у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, з якою мав намір зареєструвати шлюб. Дані обставини вбачаються і з позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу ( другої) від 10.02.2005р. та констатуючої і мотивувальної частини рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03.02.2006р. в справі № 2-861-2005р. яке набрало законної сили, а тому, в силу ч.3 ст.61 ЦПК України, ці обставини доказуванню не підлягають. Оскільки зазначеним рішенням вже встановлено той факт, що сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних відносин з грудня 1999 року, вимога позивачки щодо встановлення такого факту є безпідставною. В той же час, беручи до уваги той факт, що сторони у вказаний період дійсно фактично припинили шлюбні відносини суд вбачає всі підстави застосування ч.2 ст.28 КпШС України (1969р.) та ч.6 ст.57 СК України. Крім того, в п.30 абз. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. роз'яснено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за період окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин, в п. 24 зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Вказане узгоджується також зі ст. 57 СК України. Тому, враховуючи те, що відповідач вказаних вище обставин належними та допустимими доказами не спростував, суд приходить до висновку, що грошові кошти в сумі 18000 доларів США слід визнати особистою власністю позивачки, як такі, що зароблені нею в період фактичного припинення шлюбних відносин. Розмір коштів, які підлягають до стягнення суд визначає у сумі 421967,25грн. з врахуванням офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України, станом на день ухвалення рішення.

Outcome: partial