Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду із наведеним позовом, у якому просила суд змінити формулювання підстав її звільнення з п.2 ст. 41 КЗпП України на п.1 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 41573,60 грн., стягнути з відповідача на користь позивача суму компенсації за невикористані щорічні відпустки у розмірі 4152,00 грн., стягнути з відповідача на її користь суму компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.12.2014 року по 012.03.2015 року у розмірі 2922,00 грн. та компенсацію моральної шкоди в сумі 50000,00 грн. У наступному позивач уточнила заявлені вимоги та у останній їх редакції просила суд визнати незаконним наказ 33 від 14.09.2014 року про усунення завідуючої аптекою №1 [PERSON] від займаної посади, визнати недійсним наказ №62 від 01.12.2014 року про звільнення [PERSON] з підстав п.2 ст. 41 КЗпП України, визнати недійсним запис трудової книжки [PERSON] №62 від 01.12.2014 року про її звільнення з підстав п. 2 ст. 41 КЗпП України та зобовязати ФОП [PERSON] внести запис до трудової книжки [PERSON] про звільнення на підставі п.1 ст. 38 КЗпП України з 07.10.2014 року. В обґрунтування заявленого позову позивач вказувала, що сторони у справі перебували у трудових відносинах, позивач виконувала обовязки завідувача аптекою за адресою: м. Одеса, вул. Дніпровська дорога, 68. 22.09.2014 року та 23.09.2014 року позивач зверталась до відповідача з заявами про розірвання трудового договору у звязку з доглядом за дитиною до трьох років, та не зважаючи на такі заяви відповідач 01.12.2014 року видав наказ про звільнення позивача з підстав п.2 ст. 41 КЗпП України. При цьому з 01.09.2014 року позивач фактично була недопущена відповідачем до робочого місця, а з 14.09.2014 року відсторонена від виконання трудових обовязків у звязку з порушенням трудової дисципліни. З таких обставин та вказуючи на порушення відповідачем норм трудового законодавства, незаконність звільнення з підстав п.2 ст. 41 КЗпП України, позивач просила суд задовольнити її уточнений позов. У судове засідання сторони не зявились, позивач звернулась до суду з наведеними уточненнями до позовних вимог, які підтримала та просила суд їх задовольнити, а справу розглядати за її відсутності. Відповідач звернувся до суду з заявою про визнання уточнених позовних вимог та просив суд розглянути справу за його відсутності. Зясувавши наведені обставини справи та волю сторін на вирішення справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути таку цивільну справу на підставі наявних серед матеріалів справи доказів. Так, вбачається, що відповідач визнав вимоги уточненого позову. Наслідком визнання позову відповідачем, відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України є, за умови наявності законних підстав, його задоволення. Так, щодо правового регулювання питання про визнання звільнення незаконним, визнання незаконними наказів про відсторонення особи від виконання посадових обовязків, про звільнення та про визнання запису у трудовій книжці про звільнення недійсним, та про зобовязання роботодавця про зміну підстав та і формулювання звільнення, то такі відносини врегульовані нормами КЗпП України, «Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженою наказом Мінпраці № 58 від 29.07.93 р. практика застосування яких була узагальнена Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». Так, частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. При розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Як вбачається з обставин провадження у справі оскаржуваний наказ про звільнення позивача (наказ №62 від 01.12.2014 року) вмотивований привласненням готівкової суми у розмірі 16591 грн. 56 коп. про що заведено кримінальну справу за ЄРДР №12014160490005021 від 06.10.2014 року та виявленою нестачею у аптеці №1 товарно-майнових цінностей у розмірі 185517 грн. 33 коп., що була виявлена за підсумками ревізії від 14.09.2014 року. Суд зазначає, що наведені підстави звільнення позивача за п.2 ст. 41 КЗпП України є неналежними, оскільки у контексті наданих розяснень діяння працівника, які потягли втрату до нього довіри мають бути винними у формі умислу або необережності, натомість належних доказів наявності вини позивача у вказаних відповідачем діяннях до матеріалів справи не долучено, а таким чином суд доходить висновку про відсутність будь-яких належних підстав для звільнення позивача з підстав п. 2 ст. 41 КЗпП України, а тому вказаний наказ, та відповідно звільнення позивача з наведених підстав слід визнати незаконним. Разом з тим суд приймає до уваги факт звернення позивача до відповідача з заявами про розірвання трудового договору з підстав п.1 ст. 38 КЗпП України, що були направлені на адресу відповідача 22.09.2014 року та 23.09.2014 року, та про які позивачу було невідкладно повідомлено. Згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.\~ При цьому у випадку коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема з підстав необхідності догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Тобто на підставі наведених заяв роботодавець мав звільнити позивача з підстав п. 1 ст. 38 КЗпП України 23.09.2014 року, однак всупереч приписам Закону не здійснив такого. За наслідками розгляду справу № 6-33цс14 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, Верховний Суд України зазначив, що звільнення працівника на підставах, не передбачених законом, або з порушенням встановленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення і тягне за собою відновлення порушених прав працівника. Законом визначено, що порушені права працівника, якого було звільнено із порушенням встановленого законом порядку, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, суд може захистити зобовязавши роботодавця внести у трудову книжку належні відомості про причини звільнення працівника. Таким чином уточнені вимоги позову про визнати незаконним наказу №62 від 01.12.2014 року про звільнення [PERSON] з підстав п.2 ст. 41 КЗпП України, визнання незаконним запису трудової книжки [PERSON] №62 від 01.12.2014 року про її звільнення з підстав п. 2 ст. 41 КЗпП України та зобовязання ФОП [PERSON] внести запис до трудової книжки [PERSON] про звільнення на підставі п.1 ст. 38 КЗпП України з 07.10.2014 року підлягають задоволенню. Щодо наказу №33 від 14.09.2014 року, яким позивача було відсторонено від виконання обовязків завідуючої аптекою №1, то суд зазначає, що такий наказ обґрунтовано втратою довіри до позивача зі сторони роботодавця, у звязку з неналежним виконанням її посадових обовязків, порушенням обліку ТМЦ а також у звязку з виявленням їх нестачі, що за системним аналізом положень ст. 46 КЗпП України, також є не передбаченими законом підставами для подібного обмеження прав працівника, що тягне за собою визнання такого наказу незаконним, та задоволення відповідних вимог позивача. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58 - 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та з такого, зважаючи на відомості трудового договору №15300800471 від 28.01.2008 року та відомості про зміну дошлюбного прізвища позивача «Бабійчук» на набуте у шлюбі «Ткаченко», суд доходить висновку про необхідність задоволення уточненого позову у повному обсязі.

Outcome: approved