Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач звернулася до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що у відповідності до свідоцтва про право власності від 25 липня 2006 року, виданого КП «БТІ м.Дзержинська» та договору дарування від 27 серпня 2018 року, позивач є власником 2/3 часток квартири [ADDRESS]. Іншим співвласником квартири є чоловік позивача - [PERSON]. В зазначеному помешканні крім позивача та її чоловіка також зареєстрований їх син - [PERSON], [INFO], який влітку 2014 року зібравши свої речі виїхав на постійне місце проживання до РФ. За весь вказаний час відповідач жодного разу не з'явився в квартирі, його речей в ній немає. Позивачу самостійно доводиться нести всі витрати пов'язані з утриманням квартири та сплатою комунальних послуг. Вважає, що відповідач [PERSON] втратив право на користування вказаним вище житлом, тому в позові ставить питання про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Просила покласти на неї судові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді. Відповідач в судове засідання також не прибув, надавши до суду письмову заяву в який просив розглянути справу за його відсутністю, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, в судовому засіданні було встановлено, що по 1\\3 частці житлової квартири [ADDRESS]належало позивачу, її чоловіку [PERSON] та відповідачу по справі [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25 липня 2006 року, виданого КП «БТІ м.Дзержинська» (а.с.12). 27.07.2018 року відповідно договору дарування частки квартири, укладеним в Торецькій державній нотаріальній конторі, 1\\3 частку квартири за адресою : [ADDRESS], відповідач [PERSON] подарував позивачу [PERSON] (а.с.13). Вказаний договір дарування був укладений відповідачем [PERSON], інтереси якого представляв за довіреністю [PERSON]. З моменту реєстрації права власності та до сьогоднішнього дня позивач вільно і безперешкодно користується квартирою, при цьому у жодного разу не виникали спірні ситуації з приводу реалізації її права власності на житлову квартиру, будь-яких претензій щодо самої квартири їй також ніколи не надходили від будь-кого. Однак, в даній квартирі продовжує рахуватися зареєстрованим колишній власник 1\\3 частини квартири - відповідач [PERSON] Ці ж обставини були підтверджені довідкою про склад сім'ї від 28.08.2018 року (а.с. 5). Відповідно до Акту голови вуличного комітету від 29.08.2018 року, відповідач [PERSON] з 26.06.2014 року в квартирі [ADDRESS] не проживає (а.с.15 ). З огляду на це зазначаю наступне. Так, відповідно до висновків Верховного Суду України, що містяться в ухвалах у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок (ст. 346 ЦК) припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком (припинення сервітутного права). Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Зазначений висновок викладений в «Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», підготовленому Верховним Судом України та опублікованому в 2016 році на офіційному веб-сайті Верховного Суду України в розділі «Судова практика». Згідно п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року: «під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації». У свою чергу, в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 зазначено, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином, суд приходить до висновку, що до даних правовідносин потрібно застосувати наступні норми Цивільного кодексу України: Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 7 цієї ж статті каже, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює принцип непорушності права власності, та в ч.ч. 1,2 цієї статті зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В статті 346 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позбавлення відповідача права на користування житловим приміщенням є однією із підстав, передбачених ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», для зняття їх з реєстрації. У даному випадку цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання. Положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. З огляду на викладене, суд вважає що є правові та фактичні підстави для задоволення позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування належною [PERSON] та [PERSON] на праві власності житловою квартирою [ADDRESS]. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Таким чином суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми понесених судових витрат в розмірі 704,80 грн. (а.с.2)

Outcome: approved