Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач звернулася до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом, та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що їй на праві власності на підставі рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 04.03.2015 року належить вищезазначена квартира. Відповідач є рідним сином колишнього власника квартири - [PERSON] , померлого [INFO] , з яким позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах на час його смерті. Кожен з них звернувся до суду з позовом до суду про розподіл майна, що залишилося після смерті батька відповідача. За відповідачем було визнано право власності на автомобіль, який належав його померлому батьку, а за позивачем було визнано право власності на вищевказану квартиру. В лютому 2013 році попередній власник, його батько, зареєстрував відповідача в зазначеній квартирі, оскільки останньому на той час була потрібна реєстрація постійного місця проживання. Але в квартиру він не вселився та не проживав в ній жодного дня, ніяких витрат, пов`язаних з оплатою житлово - комунальних послуг він теж не несе. На даний час відповідач залишається бути зареєстрованим в квартирі позивача, але фактично більше шести років він в ній не проживає і не користується нею. Факт реєстрації відповідача в квартирі позивача створює останній відповідні незручності, порушує її права як власника. Позивач не може отримати субсидію на житлово - комунальні послуги. В судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, представник позивача зазначила, що позивач планує продати власну квартиру [ADDRESS] та переїхати проживати до своєї доньки. Зазначену квартиру виставила на продаж, однак покупці, дізнавшись, що в квартирі зареєстрована стороння особа, відмовляються купувати нерухомість. Позивач в судовому засіданні також додала, що не знає де знаходиться відповідач зараз. Він проживав в м. Покров у своєї дружини, однак років 4-5 тому виїхали за межі України. В квартирі [ADDRESS] відповідач ніколи не проживав, в тому числі, з моменту реєстрації в ній. На даний час позивач проживає в ній одна. Відповідач в судові засідання, призначені на 27.01.2020 року, 12.02.2020 року не з`явився, причини неявки суду не відомі, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України та оголошеннями на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач та третя особа не заперечують проти такого вирішення справи. Зважаючи на ці обставини, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши позивача, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема, належить припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2ст.16 ЦК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області №184/282/15-ц, 2/184/183/15 від 04.03.2015 року, відповідно до якого за [PERSON] , [INFO] , визнано право власності на квартиру [ADDRESS] житловою площею 18,3 квадратних метрів, загальною площею 34,0 квадратних метрів. Рішення набрало законної сили 17.03.2015 року (а.с.5-6). Вищезазначений факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.03.2015 року №35486173 (а.с.7). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №2770 від 17.12.2019 року, виданої виконавчим комітетом Покровської міської ради Дніпропетровської області, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (власник), та [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Згідно акту МКП «Житлкомсервіс» від 18.12.2019 року встановлено, що зі слів сусідів в квартирі [ADDRESS] з лютого 2013 року не проживає (був тільки зареєстрований) [PERSON] , де саме він знаходиться сусіди не знають (а.с.9). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою по [ADDRESS] . В даній квартирі вона мешкає приблизно років тридцять. З позивачем вони сусіди, постійно спілкуються. Відповідача - сина померлого чоловіка [PERSON] , вона не знала, ніколи його не бачила. Чоловіка позивача знала, в 2010 році позивач з чоловіком [PERSON] вселилися в квартиру [ADDRESS] , проживали тільки вони, чоловік помер в 2014 році, з тих пір [PERSON] проживає в квартирі одна. Коли свідок приходила до позивача в гості, то речей чоловічих не було. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона проживає за адресою по [ADDRESS] . В даній квартирі вона мешкає з 1997 року. З позивачем вони сусіди, постійно спілкуються. Відповідача вона не знала, ніколи його не бачила. Знала чоловіка позивача добре. З позивачем знайомі з 2012 року, з тих пір, коли позивач з чоловіком - [PERSON] заселилися за адресою по [ADDRESS] . Після смерті чоловіка позивач проживає одна, остання розповідала, що в даній квартирі зареєстрований син її померлого чоловіка. У [PERSON] є донька, яка приїжджає до неї. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відносно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною першою ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку (квартири), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016 р. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , відповідач з 2013 року не проживає за зазначеною адресою, особистих речей не зберігає, за комунальні послуги не сплачує, квартиру не утримує, зазначене створює перешкоди у користуванні власником своєю власністю, не може оформити субсидію. Наведене дає підстави для суду зробити висновки про те, що позивач має право вимагати від особи, яка не є членом її сім`ї, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права у будь - який час. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003року № 1382-4 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою: 4) оголошення фізичної особи померлою. Судом береться до уваги загальновідомі обставини того, що на підставі Закону України «Про засудження комуністичного та націонал - соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів» №1037 -VIII від 17.03.2016 року місто Орджонікідзе перейменовано на місто Покров. Відповідно до ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved