Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-5) та просить постановити рішення яким визнати за нею, позивачем [PERSON] право власності: - на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ; - на 1/2 (3/6) частини житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] ; - на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] як за членом колгоспного двору. В обґрунтування вимог позивач стверджує, що станом на 14 квітня 1991 року вище зазначений житловий будинок за типом відносився до колгоспного двору, головою якого була [PERSON] , мати позивачки. Також в ньому були зареєстровані та проживали [PERSON] , брат позивачки та вона сама, позивачка [PERSON] . Кожному члену колгоспного двору належало по 1/3 частині житлового будинку. Після смерті матері, належну їй 1/3 частину будинку в рівних долях успадкували позивачка та її брат, тобто кожний по 1/6 частині. Після смерті брата позивачка успадкувала належну йому 1/2 частину житлового будинку, але при зверненні до нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючих документів на будинок. Також, вона позивач є членом колгоспного двору, якій належала 1/3 частка колгоспного двору. Маючи намір зареєструвати право власності на цю частку, вона позивач звернулася до державного реєстратора, але їй було відмовлено, та рекомендовано звернутися до суду. Ухвалою суду від 01.11.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання на 15:00 годину 30.11.2021 року (а.с.30), про що повідомлено сторін по справі (а.с.31). Цією ж ухвалою витребувано копії спадкових справи щодо майна померлих осіб (а.с.32). В підготовче засідання 30.11.2021 року: - позивач не прибула, повідомлена належним чином, проте позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні у повному обсязі, просила судовий розгляд провести у її відсутність, про що позивач та її представник надала відповідну заяву до суду (а.с.109-111). - відповідач Болградська міська рада Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином (а.с.31). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі представника, про що надав відповідну заяву (а.с.107-108). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , відносилось до суспільної групи «Колгоспний двір», до складу якого входили: голова - [PERSON] , померла [INFO] , її син - [PERSON] , помер [INFO] , її донька - позивачка [PERSON] , що підтверджується довідкою Болградської міської ради Одеської області (с. Залізничне) від 17.05.2021 року за №379 (а.с.21). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. В силу зазначених вимог, позивачка та померлі фактично є власниками зазначеного домоволодіння в рівних частках як члени колгоспного двору. Судовим розглядом встановлено, що позивачка мала намір зареєструвати право власності на свою частку зазначеного домоволодіння, державний реєстратор відмовив позивачці у реєстрації права власності в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують набуття позивачкою права власності на частку житлового будинку за названою адресою (а.с.26). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.9 Порядку … разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. У відповідності з п.п.23, 24 Порядку … за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком … (п.40). Так, згідно п.42 Порядку ... для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Разом з цим, п.43 Порядку … визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з по господарської книги; 2) виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Враховуючи наявність рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, тобто позивачі реалізував своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого звернулися з даним позовом до суду. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 22 квітня 2021 року виконавчим комітетом Болградської міської ради Одеської області було прийнято рішення № 126 про присвоєння об`єкту нерухомого майна - будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, розташованому за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] поштової адреси: [ADDRESS] (а.с.17). Згідно довідки Комунального підприємства «Болградське бюро технічної інвентаризації» № 182 від 11.06.2021 року, право власності на житловий будинок під [ADDRESS] - не зареєстровано. Відомості щодо зміни адреси відсутні (а.с.18). До того ж, КП «Болградське БТІ» довідкою № 20 від 11.06.2021 року повідомляє, що станом на 18.03.2021 року інвентаризаційна вартість за адресою: [ADDRESS] - складає 89 563 гривень (а.с.19). Таким чином, усім членам колгоспного двору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , належить у рівних частках по 1/3 частині вказаного домоволодіння: [ADDRESS] (а.с.21). За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивачка будучи власником 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , не може зареєструвати право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються її права як власника, що підлягають захисту в судовому порядку. А відтак вимоги позивачки в цій частині є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Залізничненською сільською радою Болградського району Одеської області 02.02.2000 року на підставі актового запису про смерть № 06 (а.с.10). Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої іншого майна входить в тому числі 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Болградської міської ради Одеської області (с. Залізничне) № 377 від 17.05.2021 року, на час смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані та проживали: - син [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 10.10.1961 року, актовий запис № 92 (а.с.11); - донька - позивачка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 17.02.1976 року на підставі актового запису № 124 від 13.12.1958 року (а.с.11, 9). На підставі заяви [PERSON] № 1349 від 11.08.2000 року державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу № 1301/2000 щодо майна померлої [PERSON] (а.с.89-105) та видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 6223, згідно якого спадкоємцями майна померлої [PERSON] є в рівних долях кожний: її донька [PERSON] та її син [PERSON] , що мешкають в с. Залізничне Болградського району. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з права на земельний пай, розміром 2,7 в умовних кадастрових гектарах, , що розташований в СВК «Україна» с. Залізничне Болградського району (а.с.102). Як встановлено судом, спадщина відкрилася в момент смерті [PERSON] [INFO] , тобто в період чинності ЦК УРСР в редакції 1963 року. Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Положеннями ст.549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Таким чином, суд врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] , проживаючи разом із спадкодавцем [PERSON] в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , станом на час її смерті (а.с.22), фактично прийняли спадщину та вступили в управління спадковим майном, а також подали заяви до нотаріальної контори (а.с.87-106). Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст.524 ЦК УРСР). Згідно зі ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, син та донька померлої, є такими, що прийняли спадщину після смерті своєї матері, і успадкували кожний по 1/6 частині вище зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому. Постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І. позивачці [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в житловому будинку після смерті матері [PERSON] , у зв`язку з відсутністю документу підтверджуючого право власності померлої на спадкове майно (а.с.24). Тобто вимоги позивачки [PERSON] щодо визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку після смерті матері знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що після смерті матері, частина у житловому будинку її сина [PERSON] збільшилася з врахування 1/6 частини, тому загальна частка становить - 1/2 частину (1/3 + 1/6). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим на підставі актового запису про смерть №793 від 24.11.2020 року, складеним Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.12). Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/2 (1/3 + 1/6) частина житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Болградської міської ради Одеської області (с. Залізничне) № 378 від 17.05.2021 року на час смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована та проживала його сестра - позивачка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] (а.с.9, 11). З досліджених матеріалів спадкової справи № 11/2021, заведеної приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.35-85) слідує, що з заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулася 21 січня 2021 року рідна сестра спадкодавця [PERSON] (а.с.35). Також 22 січня 2021 року до нотаріуса звернувся представник за довіреністю іншого спадкоємця [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за заповітом від 16.09.2020 року, яким померлий [PERSON] заповів [PERSON] належну йому земельну ділянку розміром 3.8235 га, розташовану на території Залізничненської сільської ради (а.с.50 зворотна сторінка, 51-55). 13 липня 2021 року приватним нотаріусом Агбун М.І. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищезазначену земельну ділянку (а.с.84). Разом з цим, нотаріус відмовив позивачці [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] , а саме на частку в житловому будинку в зв`язку з відсутністю у заявника правовстановлюючих документів на будинок (а.с.25). У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦК України. До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Положеннями ч.1 ст.1245 ЦК України визначено, що частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Статтею 1262 ЦК України визначено коло спадкоємців за законом другої черги, а саме рідні брати та сестри спадкодавця .... Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, сестра померлого [PERSON] - позивачка [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після смерті свого брата, і успадкувала 1/2 (або 3/6) частину вище зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно зі ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування і як за членом колгоспного двору є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved