Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду до відповідача з позовом, в якому просить визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] м. Дрогобичі Львівської області. В обґрунтування позову, покликається на те, що вона проживає в [ADDRESS] разом із своїм сином [PERSON]. Вони є єдиними користувачами даної квартири, що підтверджується поданими документами. Разом з ним, у вказаній квартирі також зареєстрований її брат [PERSON], який не проживає у ній з 1982 року, після того як одружився бажання спілкуватися з родиною не має і зв'язок не підтримує. Тобто протягом останніх двадцяти років він не проживає за місцем реєстрації, жодного разу в квартирі не з'являвся. Такий факт встановлено, актом, виданим КП «ЖЕО» від 22.03.2013 року. Разом з тим, відповідач не приймає жодної участі в утриманні квартири, сплаті комунальних послуг, що підтверджується квитанціями. Особистих речей у квартирі не має. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Багнюк І.В. позов підтримали та дали пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в позовній заяві, яку просили задоволити. Позивачка пояснила, що з часу свого одруження, тобто з 1982 року відповідач у спірному житлі не проживає, вселитися в таке не намагався. Проживав за іншими адресами, зокрема по [ADDRESS], м. Дрогобич, де вів свій побут, господарство, проводив святкування. Вона взяла на себе всі обов'язки по утриманню квартири. Жодних перешкод відповідачу у користуванні спірним майном не чинила. В 2013 році відповідач заліз у спірне майно через вікно, заніс речі, меблі, це відбулось після подання нею даної позовної заяви, тому вона викликала працівників міліції. Жодних претензій з боку відповідача до 2013 року до неї не було. Відповідач та його представник [PERSON] позову не визнали, просили у такому відмовити через безпідставність та те, що відповідачка не має права на звернення до суду з даним позовом. Відповідач пояснив, що дійсно в 1982 році одружився і пішов з спірної квартири, проживав разом з дружиною на [ADDRESS], м. Дрогобич, де також святкував всі події. Коли він навідувався у спірну квартиру за час проживання матері в такій, то перешкоди у цьому чинив чоловік позивачки. З 2013 року він живе в автомобілі, іншого житла у нього немає. Мав намір робити ремонт у спірній квартирі. Після того, як у 2013 році потрапив у квартиру, поміняв замки, ключі від таких вручив позивачці та її сину. Він звертався у міліцію з приводу того, що йому чиняться перешкоди в користуванні квартирою. В кімнаті були його особисті речі. З 2002 року по 2013 року він не звертався з заявою про усунення перешкод щодо користування спірною квартиру. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичної особи, поданою згідно вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 22.03.1991 року №76, а саме п.п. 1., 1.4 визнано наймачами жилих приміщень замість попередніх наймачів - [PERSON] в складі сім»ї три чоловіки на квартиру [ADDRESS] дві кімнати площею 28,5 кв.м., з правом заключення (переоформлення) договору найму житлового приміщення і відкриття особового рахунку в ЖЕК №2. Наймач мати [PERSON] виписалась і вибула в 1988 році в зв'язку з одержанням квартири (а.с.59). З довідок Житлово-експлуатаційного об'єднання Дрогобицької міської ради, ордеру (форма №17) вбачається, що [PERSON], брат [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS]. Вказана квартира знаходиться на балансі КП «Житлово-експлуатаційне об'єднання» Дрогобицької міської ради (а.с.3-5). Згідно акту КП «Житлово-експлуатаційне об'єднання» Дрогобицької міської ради від 22.03.2013 року [PERSON] з [INFO] і по час обстеження в [ADDRESS] у м. Дрогобич не проживає, зареєстрований в такій квартирі, однак ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б йому належали немає (а.с.9). Разом з тим, суд приймає до уваги покази свідків : [PERSON], який суду пояснив, що він є знайомим для сина позивачки, з яким товаришує протягом 15 років, візуально знає відповідача, якого ніколи не бачив у спірній квартирі. Він працює в Дрогобицькому МВ ГУ МВСУ і мав доручення від слідчого про доставку відповідача, однак за адресою - [ADDRESS] його не знайшов, натомість такий знаходився по [ADDRESS]. Не виключає, того факту, що коли його не було у спірній квартирі, там міг знаходитись відповідач. Навчаючись в 7- класі, він неодноразово бачив відповідача по [ADDRESS] [PERSON], який є знайомим чоловіка позивачки, відповідач для нього сусід по під'їзду по [ADDRESS] м. Дрогобич він проживав з 2012 року, де завжди бачив відповідача як ранком, так вдень і вночі. На його думку відповідач по [ADDRESS] проживав, проводив ремонт автомобіля марки «Мазда», білого кольору. [PERSON], який є чоловіком позивачки, відповідач для нього швагро, знає його з 2002 року. З позивачкою [PERSON] проживає з 1997 року [ADDRESS]. Відомо, що відповідач проживав у своєї дружини на [ADDRESS],140, куди він також у 2005-2006 р.р. допомагав йому заносити меблі, був на ювілеї. Близько трьох років тому, йому на роботу зателефонувала дружина та повідомила, що у квартиру хтось вліз. Прибувши в таку, він побачив бардак, були занесені меблі, поміняні замки. Через три дня, відповідач почав розбивати кладову, мав намір розширити кімнату, однак такого не завершив. Після цього, він проживав у спірному житлі, перешкод у такому йому не чинилось. На протязі 18 років він та дружина єдині хто здійснював оплату за спірне житло. Відповідач не мав наміру проживати у спірному житлі. [PERSON], яка була сусідкою по 2008 рік позивачки. Їй відомо, що [PERSON] проживав [ADDRESS] Вона бувала там у нього на день народженні. Останній раз бачила відповідача на похороні його матері. [PERSON] з 1968 року проживає [ADDRESS] Сторони разом із своєю мамою прийшли проживати у спірну квартиру. Коли [PERSON] одружився у 1982 році, а можливо з 1988 року пішов з квартири до дружини. Відомо, що дружина добре відноситься до [PERSON], у них двоє дітей. Сварки між сторонами розпочалися у 2005-2006 році. [PERSON], який являється зятем відповідача [PERSON]. Про те, що у червні -липні 2013 року вони робили ремонт у квартирі тестя, заносили будівельні матеріали, ламінат. З цього приводу були сварки між позивачкою і її сином. В квартиру їх впустила позивачка, міліцію не викликала. Вони поставили замок у двері однієї кімнати, а замість шибки у вікні вагонку, розвалили кладову і збільшили площу кімнати.. Речі у квартиру вони не заносили, такі вже там були. Коли на наступний день, він прийшов у квартиру, двері відчинив йому [PERSON] До 2013 року його у спірній квартирі не було. [PERSON] мешкає, де приходиться, зокрема в своєму автомобілі. [PERSON], яка є дочкою для відповідача, а позивачка є її тіткою. Їй відомо, що спірну квартиру надали її батькові. Коли їй було 14 років, перший чоловік тітки вибив вікна у спірній квартирі, побив батька, і вони зайшли туди проживати. З цього часу у спірній квартирі вона не проживає, там залишився диван її батька. В 2013 році батько стелив ламінат у такій квартирі, збільшував кімнату. З 2012 року у батька з матір'ю існують конфлікти, однак такі перебувають у шлюбі. До 2012 року батько проживав з мамою в квартирі, що по [ADDRESS], м. Дрогобич. Спав також в автомобілі, з того часу, коли почав перевозити людей, близько 20 років. Тітка була проти ремонту, який батько робив у 2013 році. Батько також проживав [ADDRESS], яку вона орендує, крім цього - у квартирі по [ADDRESS] Були такі випадки, коли тітка відвідувала батька у квартирі на [ADDRESS], м. Дрогобич, зокрема це були дні народження. З приводу переносу батькових меблів на [ADDRESS], їй нічого не відомо. Разом з тим, покази свідків не містять доказів, які б свідчили про порядок виселення, вселення, наявність перешкод, домовленість сторін щодо проживання, користування такою квартирою. Також, такими встановлено факт не проживання відповідача без поважних причин понад встановлені законом строки, того, що спірна квартира не є єдиним житлом, те, що відповідач проводив значні ремонті роботи в такій квартирі і такі мали місце після звернення з даним позовом. Суд критично ставиться до покликання відповідача та його представника на висновок Дрогобицького МВ ГУ МВС України у Львівській області від 25.07.2013 року, за заявою [PERSON] про те, що позивачка чинить йому перешкоди в користуванні спірним житлом, оскільки по такому прийнято рішення за листом від 02.08.2013 року про звернення в порядку приватного обвинувачення (а.с.127-128). А також те, що така заява відповідача, мала місце після звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами. Інших дій, які б свідчили про намагання проживати відповідача у спірному житлі не встановлено. Також суд приймає до уваги, що більшість договорів про надання комунальних послуг за спірною квартирою, реструктуризації заборгованості, акти збереження пломб і лічильника, акти прийомки, обстеження,укладені з [PERSON], окрім договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №23482 від 25.10.2012 року, строком до 25.10.2013 року (а.с.57) Поряд з цим, саме лише твердження відповідача про те, що позивачка перешкоджала йому повноцінно користуватись єдиним житлом, судом не може братися до уваги як належний доказ, адже відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доводи відповідачки ґрунтуються лише на словах. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Більше того, позивач та допитані свідки, ствердили, що з часу одруження [PERSON] проживає разом зі своєю сім'єю, дружиною у квартирі по [ADDRESS] Не надав доказів, що спірна квартира не є спільно сумісною власність подружжя, він не має іншого житла. Разом з тим, відповідачем не чинилося активних дій, які б свідчили про зацікавленість спірним житлом, зокрема до травня 2013 року ( подача даного позову), твердження про здійснення ремонту у спірному житлі нічим не підтверджено. Суд критично ставиться до такого, оскільки, як не заперечили сторони, дії лише спрямовані на проведення розширенню кімнатної площі шляхом розвалення кладовою, мали місце після подачі даного позову. Відповідач не звертався у передбаченому законом порядку із заявою про усунення перешкод у користування спірним житлом Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Нормами ч.ч.1, 2 ст. 61 ЖК Української РСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Статтею 6 ЖК Української РСР визначено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а статтею 71 цього ж Кодексу встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Після спливу цього строку відповідно до ст. 72 ЖК України, особа, може бути визнана в судовому порядку такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 вiд 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.92 року, № 15 від 25.05.1998 року, роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Разом з тим, відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Пунктом 11 вказаної Постанови вбачається, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України. Згідно зі ст.107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У відповідності до п. 13, 14 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право) від 26 травня 2001 року Оскільки за змістом статей 64, 65 ЖК України, наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. Суд вважає, за необхідне зазначити, що позивачка в установленому законом порядку набула права користування спірним приміщенням, а тому має право вимагати визнання відповідача, таким, що втратив право користування, яким є відповідач, що спростовує позицію відповідача та його представника. Разом з тим, з урахуванням положень ст.107 ЖК України, позивач, здійснивши вибуття на проживання до іншого приміщення та втратив право користування житловим приміщенням. Сторонами визнано факт не проживання відповідачем у спірній квартирі, зокрема з 1982 року, отже спірне житло не було постійним місцем проживання відповідача, та не є єдиним. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання, і відповідач обрав для себе інше місце проживання відмінне від спірного житла ще з 1982 року. При цьому слід, згадати, що у п.40. Європейського суду з прав людини від 02.03.2011 року у справі « Кривіцька та Кривіцький проти України», визначено приклад застосування ст.. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створено; чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем, і в даній справі достатніх та триваючих зв'язків із спірним житлом у відповідача немає, чого сам не спростував. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Частинами 1, 2, 4 ст. 311 ЦК України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку про втрату відповідачем права користування - квартирою №2, в будинку [ADDRESS] За змістом ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути, сплачений нею судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved