Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд надати дозвіл на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди батька - [PERSON] та надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - відповідача у справі, в супроводі матері - позивача у справі, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 17.09.2004 року по 25.03.2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого є одна неповнолітня дитина - син [PERSON], [INFO]. На даний час дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. З метою загального розвитку дитини, відпочинку та оздоровлення вона має намір до повноліття дитини виїжджати разом з нею за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, однак відповідач свого дозволу на виїзд дитини за кордон разом з нею не дає, у зв'язку з чим вона вимушена звернутись до суду, оскільки відповідач своїми діями порушує інтереси їх дитини. Позивач у судове засідання не з'явилась, але її представник надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності, а в разі неявки відповідача - ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, позивач та відповідач з 17.09.2004 року до 25.03.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8, 9). Від шлюбу є одна неповнолітня дитина - син [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем (а.с.11, 11а). З метою загального розвитку дитини, відпочинку та оздоровлення позивач має намір та можливість виїжджати разом з дитиною за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя. Однак, для виїзду за кордон дитині необхідний дозвіл її батька - відповідача у справі, але з ним відсутні будь-які засоби зв'язку, позаяк він вихованням та утриманням дитини не займається, долею дитини не цікавиться, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутись до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в України громадян України» від 21.01.1994 року (з наступними змінами), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 4 цього Закону, у випадках відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за кордон, виїзд може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року (з наступними змінами), предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Враховуючи викладені вище обставини, а також інтереси, насамперед, неповнолітньої дитини, суд уважає за можливе дозволити її виїзд за кордон разом з позивачем. Разом з тим, у відповідності до п. 3 ч. 2-2 Постанови КМУ «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 року (з наступними змінами), виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. При цьому, згідно п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31.03.1995 року, оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відтак, зважаючи на вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved