Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] у якій просить суд поновити строк позовної давності для пред'явлення позовної заяви та визнати договір довічного утримання від 02 листопада 2006 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 5-2224, недійсним з моменту його укладання. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилається на те, що [INFO] помер її дідусь [PERSON]. У вересні 2013 року при підготовці подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини їй стало відомо про те, що з її дідусем був укладений договір довічного утримання, що призвело до виключення його квартири із складу спадкового майна. Вона вважає, що такий договір є недійсним у зв'язку з такими обставинами. 02 листопада 2006 року між її дідусем та відповідачкою було укладено договір довічного утримання. Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 5-2224. 27 квітня 2007 року договір був зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. За умовами п. 1 договору її дідусь передав відповідачці свою трикімнатну квартиру розташовану в [ADDRESS]. Взамін відповідачка у відповідності до п. 5 договору повинна була повністю утримувати дідуся, забезпечуючи його щоденним триразовим харчуванням, доглядом, виконувати прибирання квартири - один раз на тиждень, проводити за необхідності ремонтні роботи, забезпечувати у разі потреби медикаментами. Пунктом 8 договору визначено, що сторони оцінили квартиру у 26720,00 грн. Але, необхідно зазначити, що на момент підписання договору реальна вартість квартири складала 65000 - 70000 доларів США. Враховуючи похилий вік дідуся, якому на момент підписання договору було 78 років, вона може стверджувати, що його обманули, запевнивши, що квартира коштує 26720,00 грн., в якості доказу надавши йому довідку БТІ, в якій вартість квартири вказана саме 26720 грн. Дідусю не пояснювали, що інвентаризаційна вартість БТІ та реальна ринкова вартість квартири це зовсім різні поняття. Таким чином відповідач ввела її дідуся в оману з приводу вартості квартири. Окрім того, у відповідності до п. 8 договору сума матеріального забезпечення встановлена у 100 грн. щомісячно. Але ж, на таку суму в місяць, навіть враховуючи розмір прожиткового мінімуму на одну особу, неможливо забезпечити повноцінне утримання людини, яке б включало в себе повноцінне триразове харчування, забезпечення одягом і медикаментами, не кажучи вже про ремонтні роботи у квартирі. Отже, на таких умовах вказаний договір реально не міг бути виконаний, оскільки на 100 грн. в місяць неможливо забезпечити прожиття людини похилого віку. Таким чином, умови договору довічного утримання в частині реального забезпечення [PERSON] тими благами, що вказані у п. 5 договору на суму яка вказана у п. 10 договору ніяк не можуть бути направлені на настання реальних правових наслідків обумовлених договором. Окрім того, вимоги п. 10 договору та п. 5 договору суперечать один одному, оскільки за умовами п. 10 договору не можна виконати п. 5 договору. За таких умов вимоги договору суперечать положенням п. 5 ст. 203 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги та просив пред'явлену позовну заяву задовольнити в обґрунтування позиції посилаючись на обставини викладені у позові. Представник [PERSON], який є правонаступником усіх прав та обов'язків після смерті [PERSON], а саме адвокат [PERSON] у пред'явленому позові просив відмовити за обставин викладених у письмових запереченнях. Представник Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, нотаріальна контора повідомлялася належним чином про місце та час судового розгляду. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Судом встановлено, що 02 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, у відповідності до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому квартиру розташовану в [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язувалася утримати його довічно на умовах цього договору. Відповідно до п. 5 оспорюваного договору відповідач зобов'язалась довічно утримувати [PERSON], тобто забезпечувати щоденним триразовим харчуванням, доглядом, прибиранням помешкання - один раз на тиждень, проводити за необхідності ремонтні роботи в квартирі, забезпечувати у разі необхідності медикаментами. Пунктом 10 договору сторони погодили, що [PERSON] також надається матеріальне забезпечення у розмірі 100 грн., що підлягає індексації у порядку, визначеному законом. За погодженням сторін договору було збережено право безоплатного довічного проживання [PERSON] у відчужуваній квартирі. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач та її представник посилалися на те, що [PERSON] текст даного договору підписав під впливом обману з боку відповідача, оскільки не був обізнаний щодо реальної ринкової вартості своєї квартири, а розмір грошового забезпечення є таким, що не може забезпечити потреби людини похилого віку, а відтак вказаний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 203 ЦК України. Проте вказані твердження сторони позивача є хибними і не ґрунтуються на приписах закону і не відповідають фактичним обставинам справи. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як зазначалось вище, договір довічного утримання був укладений між [PERSON] та [PERSON], як фізичною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним. Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Між тим, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надала суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину відповідач навмисно ввела її дідуся в оману щодо умов та юридичної природи даного зобов'язання. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, при укладанні даного договору сторони були ознайомлені з його змістом та погодилися з умовами зобов'язання, про що свідчать відповідні підписи [PERSON] та [PERSON] Умови і побажання відчужувача за договором довічного утримання були відображені в самому договорі і є його істотними умовами. Крім того, сторонам правочину нотаріусом при підписанні договору довічного утримання були роз'яснені наслідки підписання даної угоди, у тому числі положення ст. 334, 744, 745, 746, 747, 748, 749, 750, 751, 752, 753, 754, 755, 756, 757 ЦК України. Правочин, укладений під впливом обману, є оспорюваним правочином і обов'язок доказування наявності такого обману законодавець покладає на сторону позивача. Позивач та її представник не надали до суду переконливих доказів на підтвердження того, що договір довічного утримання був укладений під впливом обману, а обставини, встановлені судом в ході розгляду справи, спростовують посилання представника позивача на наявність обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину або замовчування саме відповідачем їх існування при укладенні правочину щодо його природи та обов'язків сторін. Із досліджених в судовому засіданні доказів, показів допитаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що за життя [PERSON] належним чином виконувала умови договору, здійснювала догляд та забезпечення [PERSON], доглядала за ним, забезпечувала відпочинок на курортах та лікування. Разом із тим, свідки підтвердили, що [PERSON] всі вважали членом родини [PERSON], оскільки він проживав разом із ними, був присутній на усіх святах, був завжди доглянутий та охайно одягнутий, за чим завжди слідувала [PERSON] Разом із тим, свідки також підтвердили, що позивачка та її матір проживаючи у Російській Федерації не переймалися долею [PERSON], не приїздили та не провідували його, не надавали йому жодної допомоги. Окрім того, не заслуговують на увагу доводи представника позивача про поновлення строку позовної давності викладені у клопотанні від 11.10.2013 року (а.с. 20), оскільки причини на яких він зауважує суд не може визнати поважними. Про існування договору довічного утримання позивачка могла б дізнатися, якби хоч інколи переймалася долею дідуся за його життя та надавала яку-небудь допомогу. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі надані і досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що позов є необґрунтованим, не доведеним належними, допустимими та достатніми доказами у справі, а отже не підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦК України.

Outcome: dismissed