Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідачів, в якому вказала, що її батьки працювали в Коростенській дистанції колії та на підставі протоколу №15 від 02.07.1966 року їм було надано квартиру [ADDRESS], а відповідачеві [PERSON]було виділено квартиру [NUMBER]. Вона проживала разом з матір'ю, а в період з 31.08.1968 року по 23.06.1978 року навчалась у школі-інтернаті. В цей період мати та відповідач помінялись житловими приміщеннями. Її мати [PERSON] померла [INFO] року. Коли ж вона вирішила приватизувати квартиру [NUMBER], то їй відмовили та повідомили, що за її матір'ю рахується квартира [NUMBER]. Посилаючись на положення ст.98,99 ЖК України, ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.317,319,321 ЦК України просила про визнання недійсними та скасування розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала з вище зазначених підстав. Бехівська сільська рада позовні вимоги не визнала, подала заву про розгляд справи у відсутність представника. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що його довіритель вселилась в квартиру [ADDRESS] до свого чоловіка у 1971 році, де і проживає по даний час, квартиру приватизувала. Про будь-які обміни квартирами їй нічого не відомо. Вимоги позивача вважає безпідставними. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані ними докази та проаналізувавши їх в сукупності, судом встановлено наступне: Між сторонами виник спір щодо визнання недійсним рішення про приватизацію та скасування свідоцтва про приватизацію житлового приміщення, виселення відповідача, який регулюється положеннями Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сім'ї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сім'ї, за якими зберігається право на житло. Наслідком порушення вимог ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» може бути визнання приватизації недійсною. Посилання позивача на положення ст.98,99 ЖК України та ст..317,319,321 ЦК України є безпідставними, оскільки позивач не являється ні наймачем, ні власником спірного приміщення. Згідно ст.10,ч.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем не представлено суду жодних доказів того, що її мати [PERSON], до складу сім'ї якої входила позивач, отримувала квартиру [ADDRESS] чи проживала в ній, була в ній зареєстрована, тому її вимоги, якими оспорюються право відповідача на вказане житло та його приватизацію, є безпідставними, тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed