Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивач звернулася в інтересах та від імені [PERSON] до суду з позовною заявою, в якій просила визнати поважними причини пропуску останньої строку для прийняття спадщини після померлої 27.05.2015 року [PERSON] та визначити їй додатковий строк, для подання заяви про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори, що відкрилася після смерті матері терміном 3 (три) місяці, посилаючись на те, що 27.05.2015 року померла мати [PERSON] та після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з земельних ділянок (пай) та ділянка для обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області. При цьому зазначила, що до кола спадкоємців померлої входить брат [PERSON] [PERSON]І, який прийняв спадщину своєї матері за законом, а [PERSON] на момент відкриття спадщини не проживала з спадкодавцем, у тому числі спадкоємець, який прийняв спадщину відмовляється дати письмову згоду на подання цієї заяви. Вказала, що при зверненні нею до приватного нотаріуса Котелевського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], де заведена спадкова справа, з метою подати заяву про прийняття спадщини, їй, як представникові за довіреністю спадкоємця, в усному порядку було відмовлено та розяснено, що [PERSON] пропустила піврічний строк, для прийняття спадщини, передбачені ЦК України. Як на причини поважності пропуску строку позивач послалася на те, що [PERSON] протягом основної частини строку для прийняття спадщини перебувала у службовому відрядження, за відсутності можливості відправити заяву про прийняття спадщини поштою, нею вчасно не подано заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила позов задовільнити, при цьому додатково пояснила, що [PERSON] є громадянкою [PERSON] Федерації, військово зобовязаною, в період шестимісячного строку після смерті матері вона знаходилася у службовому відрядженні до Республіки Білорусь, як військовослужбовець, з відсутністю можливості відправити заяву про прийняття спадщини поштою. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], кожен окремо, позовні вимоги не визнали, вважали їх безпідставними та просили відмовити у задоволенні позову, при цьому пояснили, що [PERSON] пропустила шестимісячний строк на прийняття спадщини після смерті матері без поважних причин, оскільки вона не мала наміру прийняти спадщину, а вирішила це зробити після ухвалення рішення суду за яким з нею було стягнуто заборгованість за утримання матері в центрі соціальних послуг, в чому вона винить відповідача, в тому числі у них є сумніви щодо правдивості наданих нею доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку прийняття спадщини. Третя особа: Приватний нотаріус Котелевського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] в судове засідання не зявилася та надала суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі та розглянути справу за наявними в матеріалах справи документами. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, допитавши свідка, дослідивши письмові докази по справі, виходить з такого. З копії нотаріальної довіреності від 19.06.2016 року вбачається, що громадянка РФ [PERSON] доручила представляти свої інтереси з питань оформлення спадщини в суді, в тому числі подавати позовні заяви від свого імені, громадянки України [PERSON] (а.с. 12). Частиною першою ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Розглядом справи установлено, що 27 травня 2015 року померла [PERSON], яка на день смерті була зареєстрована за адресою: [INFO], 08, Котелевського району Полтавської області, та на час відкриття спадщини за вищевказаною адресою постійно проживала одна (а.с. 8; 94 об). Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у виді земельних ділянок. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ст. 1217 ЦК України. Положеннями статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Матеріали справи свідчать, що дітьми померлого спадкодавця [PERSON] є [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO]. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини та така заява подається спадкоємцем особисто ст. 1269 ЦК України. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її ч. 1 ст. 1272 ЦК України. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Із копії заяви про прийняття спадщини [PERSON] вбачається, що він звернувся із письмовою заявою до компетентного органу про прийняття спадщини після померлої [PERSON] 19 червня 2016 року (а.с. 93). Тобто [PERSON] є таким спадкоємцем, який в межах шести місячного строку з дня відкриття спадщини прийняв її. За заявою [PERSON] приватним нотаріусом Котелевського районного нотаріального округу [PERSON] було заведено спадкову справу за №105/2015, яку розпочато 09 липня 2015 року (а.с. 92). Із копії заяви про прийняття спадщини [PERSON] вбачається, що вона звернулася з письмовою заявою до приватного нотаріуса Котелевського районного нотаріального округу [PERSON] про прийняття спадщини після померлої [PERSON] - 17 травня 2016 року, яке надійшло до нотаріуса 02.06.2016 року (а.с. 102). Тобто [PERSON] є таким спадкоємцем, який протягом шести місячного строку не подав заяву та пропустив строк для прийняття спадщини, а тому вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, ч. 2 ст. 1272 ЦК України. Судом зясовано та сторонами підтверджено ту обставину, що як усної так і письмової згоди спадкоємця [PERSON] на надання заяви [PERSON] про прийняття спадщини до відповідного органу, в розумінні вище вказаного положення закону не має. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини ч. 3 ст. 1272 ЦК України. Таким правом скористалася [PERSON] та звернулася до суду через свого представника [PERSON], яка діє на підставі доручення, з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с. 1-3). Вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини та визнання додаткового строку подання заяви для її прийняття, суд виходить з наступного. Строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства. Строк визначається, в тому числі місяцями. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок та строк, що визначений місяцями, який в такому разі спливає у відповідне число останнього місяця строку - ст. ст. 251 254 ЦК України. У деяких випадках суд у виключних випадках за наявності поважних причин пропуску строку може визнати додатковий строк для вчинення певної дії, що в даному випадку і передбачає ч. 3 ст. 1272 зазначено Кодексу. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнанні судом поважними. А якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа №6-85-цс12) та 4 листопада 2015 року (справа №6-1486 цс 15) та 14 вересня 2016 року (справа №-1215цс16) Так, з копії заяви про прийняття спадщини [PERSON], яка нотаріально завірена 17.05.2016 року нотаріусом РФ [PERSON] та направлена приватному нотаріусу [PERSON] вбачається, що вона безпосередньо сама зазначає, що заяву про прийняття спадщини не було нею подана у строк, так як вона не була поінформована братом ([PERSON]І.) про смерть матері та подальшої долі спадкового майна та про будь-які інші перешкоди для подання заяви не зазначає (а.с. 102). Проте, [PERSON] звертаючись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщину заявила зовсім інші причини поважності пропуску строку. Такими причинами вона визнала те, що [PERSON] є громадянкою [PERSON] Федерації, є військово зобовязаною та в період шестимісячного строку після смерті матері вона знаходилася у службовому відрядженні до Республіки Білорусь, як військовослужбовець, з відсутністю можливості відправити заяву про прийняття спадщини поштою. Наведене свідчить про логічну неузгодженість викладу причин поважності пропуску строку між [PERSON] та [PERSON]І, так як вони фактично виключають одна одну, тобто, якщо не було відомо про смерть спадкодавця, то відповідно перед особою і не ставало питання щодо труднощів при поданні заяви про прийняття спадщини, а якщо були труднощі у подані заяви, то виходить тоді, що [PERSON] було відомо про смерть матері. На питання головуючого, чому виникла така неузгодженість викладу причин поважності пропуску строку між ними, то позивач [PERSON] пояснила, що це сталося з юридичної необізнаності [PERSON], а представляти її інтереси вона почала пізніше чим та звернулася із письмовою заявою до нотаріуса. Для обєктивності, всебічності та повноти, розгляду справи суд перевірив обставини та причини на які послалась позивач [PERSON] та зазначає наступне. Факт наявності того, що [PERSON] є громадянкою [PERSON] Федерації свідчить не про поважну обставину чи причину пропуску строку, а про те, що вона є спеціальним субєктом цивільних правовідносин - іноземцем, проте згідно ст. 26 Конституції України іноземець користується такими самими правами та свободами, а також несуть такі самі обовязки, як і громадяни України. Є помилковим також посилання позивача, як на поважність обставин пропуску строку та констатацію того, що [PERSON] за своїм статусом є військово зобовязаною чи військовослужбовцем, так як з наданих позивачем довідок вбачається, що [PERSON] хоча і працює на Міністерство Оборони РФ, проте є службовцем цивільного персоналу, а це зовсім різні речі у правовому статусі особи, а саме: в частині щодо визначених прав та обовязків, які покладаються на них, в тому числі обмежень, що застосовуються до них (а.с. 11). Не переконливими також здаються суду доводи позивача стосовно того, що знаходження [PERSON] у відрядженні з приводу навчання в Республіки Білорусь могло бути перешкодою для направлення заяви поштою на Україну, оскільки є в наявності Конвенція «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах», яку ратифікували, як Україна, так Білорусь і РФ, де у ст. 2 та ст.44 наголошується, що громадяни кожної із Договірних сторін можуть спадкувати на територіях інших Договірних сторін майно чи права за законом або за заповітом на рівних умовах і в тому самому обємі, як і громадяни даної Договірної сторони, в звязку з чим вони мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, а також можуть виступати в них, подавати клопотання, пред'являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони. Щодо посилання позивача про відсутність можливості [PERSON] відправити заяву про прийняття спадщини поштою з Білорусії до України, то будь-якого доказу на підтвердження цієї обставини, який би міг свідчити про дійсне підтвердження правдивості такого перешкоджання, суду надано не було. \~ Окрім того, судом встановлено, що згідно рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 15 квітня 2016 року з [PERSON] позовні вимоги Територіального центру надання соціальних послуг Котелевського району Полтавської області до [PERSON] про відшкодування витрат за надання соціальних послуг, задоволено повністю та стягнуто з [PERSON] на користь Територіального центру надання соціальних послуг Котелевського району Полтавської області, адреса: смт Котельва Полтавської області, кошти в сумі 14081 (чотирнадцять тисяч вісімдесят одну) грн. 24 коп. в рахунок відшкодування витрат за надання соціальних послуг. При цьому, з тексту даного судового рішення вбачається, що відповідачка [PERSON] була допитана в порядку судового доручення Черняховським міським судом Калінінградської області [PERSON] Федерації. Відповідно до протоколу судового засідання від 15 грудня 2015 року, позовні вимоги територіального центру [PERSON] не визнала повністю, пояснивши, що кошти на виконання договору про надання платних соціальних послуг непрацездатному громадянину стаціонарним відділенням територіального центру на утримання матері, вона надсилала не на рахунок тер. центра, а своєму брату [PERSON], який проживає в [INFO], та його дружині [PERSON], з якими у неї були довірливі відносини. Вважає, що вони гроші отримували, але утримання матері не оплачували, однак підтвердити дані факти вона не має можливості, окрім трьох квитанцій на загальну суму 10700 російських рублів, належним чином завірені копії яких, вона надала суду. Потім, коли вона стала неплатоспроможною, то просила брата оплатити тер. центру кошти на утримання матері, з тих коштів, які вона посилала йому раніше. Вважає, що і брат повинен був оплачувати утримання матері, оскільки користувався земельними паями, та будинком, які залишились після смерті батьків (а.с. 83-84). При зясуванні судом обставини у сторін щодо того чи не вплинуло наведене судове рішення на вільне волевиявлення [PERSON] стосовно звернення нею із заявою про прийняття спадщини, то з їх пояснень, а також з пояснень свідка [PERSON] вбачалося, що дана обставина є актуальною та не виключається того, що саме вона могла стати підставою для звернення [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. На виконання п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», судом перевірено наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Так, з копії спадкової справи №105/2015 до майна померлої [PERSON] вбачається, що постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій [PERSON] не має. Натомість в спадковій справі є довідка нотаріуса про розяснення на усне звернення [PERSON] з питань оформлення спадкових прав [PERSON], тобто факт відмови [PERSON] у проведенні нотаріальної дії з підстав пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини відсутній (а.с. 92 -105). Дана обставина теж має своє правове значення, оскільки впливає на правомірність звернення позивача до суду з вимогами для захисту прав спадкоємця. З урахуванням усього наведеного вище, суд приходить до єдиного висновку, що у задоволенні позову [PERSON], яка дії в інтересах та від імені [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини слід відмовити, в звязку з чим підлягає відмові вимога у визнанні [PERSON] поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини та вимога про надання їй додаткового строку терміном 3 (три) місяці для подання заяви про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори, що відкрилася після смерті матері. На підставі наведеного та ст. ст. 251-254, 1220, 1216, 1217, 1270, 1272 та

Outcome: dismissed