Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] (далі - відповідач) про тлумачення заповіту. Обґрунтовуючи заявлені вимоги [PERSON] зазначила, що [INFO] померла [PERSON], яка на випадок своєї смерті склала на її ім'я особисте розпорядження (заповіт), яким заповіла належний їй Державний акт серії [NUMBER] від 15.02.2005 року на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,5940 га (кадастровий номер [NUMBER]), яка розташована на території Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області. Прийнявши спадщину, позивач не в змозі її оформити, оскільки спадкодавець заповіла не майно, а документ, який посвідчує право на майно. У зв'язку з цим позивач просить суд розтлумачити заповіт [PERSON] від 19.12.2013 року, який посвідчено секретарем Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області Джус А.С. (зареєстровано в реєстрі за №62) таким чином, що волевиявлення [PERSON] при вчиненні заповіту було спрямовано на розпорядження земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER]. Відповідачі відзив до суду не подали. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала. Відповідачі в судовому засіданні просили суд в задоволенні позову відмовити, оскільки вважають, що їх двоюрідна сестра не могла розпорядитись належним її майном на користь позивача. Заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази, суд встановив, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 5), яка на випадок своєї смерті склала на ім'я [PERSON] особисте розпорядження (заповіт, а.с. 7), яким заповіла належний їй Державний акт серії [NUMBER] від 15.02.2005 року на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,5940 га (кадастровий номер [NUMBER]), яка розташована на території Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області. З матеріалів Спадкової справи № 78/2017 слідує, що після смерті [PERSON] спадщину за заповітом прийняла [PERSON], а за законом спадщину прийняли [PERSON], [PERSON] Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва № 1482 від 17.07.2003 року про право на спадщину за законом, 15.02.2005 року Липовецька районна державна адміністрація Вінницької області видала на ім'я [PERSON] Державний акт серії [NUMBER] від 15.02.2005 року на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,5940 га (кадастровий номер [NUMBER]), яка розташована на території Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області. Зазначений Державний акт було зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010501300112. Склавши на ім'я позивача заповіт, [PERSON] заповіла їй Державний акт серії [NUMBER] від 15.02.2005 року, а не майно, а тому на вимогу спадкоємця заповіт підлягає тлумаченню. Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Виходячи з аналізу положень норм статей 213, 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому, ч.2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті ( ст. 1233 ЦК України). Складаючи заповіт, [PERSON] самостійно та вільно виявила волю щодо настання реальних наслідків вчиненого нею правочину, що в разі її смерті позивач успадкує не Державний акт як правовстановлюючий документ, а саме земельну ділянку, право на яку посвідчене цим Державним актом, оскільки на час складання заповіту у заповідача у власності перебувала саме земельна ділянка, право на яку посвідчене Державним актом серії [NUMBER], що виданий Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області 15.02.2005 року. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що запис в тексті заповіту про заповідання Державного акту зроблено помилково і дійсне волевиявлення заповідача було спрямоване на розпорядження саме земельною ділянкою. Частина 1 статті 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доводи відповідачів про те, що їх двоюрідна сестра не могла розпорядитись належним її майном на користь позивача спростовують дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема змістом заповіту (а.с. 27), який в судовому порядку недійсним не визнаний, що свідчить про його правомірність. Встановлені судом обставини вказують на обґрунтованість позовних вимог, що є підставою для задоволення позову. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до Глави 8 ЦПК України.

Outcome: approved