Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовною заявою про виселення відповідача, зокрема з квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивував тим, що саме він є власником квартири, однак у вказаній квартирі зареєстрований також відповідач. Відповідно до тверджень позивача, у вказаній квартирі відповідач зареєстрований, як син попереднього власника, однак чинить перешкоди новому власнику та не звільняє спірне житло, а реєстрація місця проживання залишається за даною адресою. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив справу розглядати у його відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення повісток на зареєстровану у встановленому порядку адресу реєстрації місця проживання та розміщення оголошення на сайті суду, що відповідно до вимог процесуального закону вважається належним способом повідомлення сторони у справі. Відзиву на позов до суду не надходило. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін, за наявних у справі матеріалів. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи. Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є [ADDRESS] . Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10) власником квартири [ADDRESS] є позивач. В спірній квартирі на даний час зареєстрований і відповідач [PERSON] (а.с.11-12), що також підтверджується і запитом суду (а.с. 29) У своїх позовних вимогах позивач вказує про те, що відповідач не бажає самостійно знятися з реєстрації, не зважаючи на відповідні вимоги нового власника (а.с.13-14), у зв`язку з чим просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом примусового виселення та зняття з реєстрації за місцем проживання. Згідно із ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, відповідно до ст.317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як визначено нормами ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Крім того, відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України свідчить, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірну квартиру, що в свою чергу включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку і порушується на даний час. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника. При цьому позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, постанові Верховного суду України від 26.10.2016 у справі № 6-1625 цс 16. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки передбачено ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Частиною першою ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення є ст. 109 ЖК УРСР у ч.1 якої передбачені підстави виселення. Частина 2 ст.109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Тобто ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне право про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при звернення стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі с. 38 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійно житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч.4 ст.109 ЖК УРСР). Однак позивачем не представлено суду копії кредитного договору, в забезпечення якого був укладений іпотечний договір, що позбавляє суд змоги встановити чи спростувати обставину придбання жилого приміщення саме за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, що проте має вагоме значення для з`ясування всіх обставин в даній категорії справ. В той же час виселити особу в умовах дії мораторію з іпотечного житла можливо, якщо ухвала про звернення стягнення на предмет застави була винесена до набуття чинності законом №1304-VII, однак суду таких доказів також не надано. Відтак суд вважає, що в задоволення позову слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог. Додатково щодо вимоги про зняття відповідача з реєстрації, то суд зазначає таке. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вказано, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відтак, саме по собі таке рішення суду є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання і додаткового підтвердження рішенням суду цієї обставини не потребує. Виходячи з вищенаведеного у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed