Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач звернулася до Ленінського районного суду м. Полтави з позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 20.04.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу у них народилася донька - [PERSON], [INFO] Рішенням Ленінського районного суду від 20.11.2015 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу донька [PERSON] постійно проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере її фізичним та моральним розвитком не займається та не цікавиться її життям, у зв'язку з чим усі питання щодо виховання малолітньої доньки позивачка вирішує самостійно. Для загального розвитку дитини та з метою її оздоровлення позивачка має намір та матеріальну можливість вивезти малолітню доньку на відпочинок за кордон, але відповідач не надає згоди на виїзд, внаслідок чого позивачка звернулась до суду з даним позовом. Позивачка в судове засідання не з'явилась, через свого представника надала суду клопотання про розгляд справи без її участі. Проте, в ході судового розгляду позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги. Пояснювала суду, що після розірвання шлюбу, маючи реальну можливість брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті доньки не бере. Для отримання дозволу відповідача на виїзд дитини за кордон вона неодноразово зверталась до нього в усній формі особисто, а також телефоном. Однак, відповідач категорично відмовився надавати такий дозвіл. На її пояснення й доводи стосовно того, що його рідна дитина дійсно потребує відпочинку та оздоровлення не реагує, погрожуючи позивачці фізичною розправою. Представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її фізичним та моральним розвитком не займається та не цікавиться її життям. Відмова відповідача надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення є безпідставною, надуманою, оскільки обмежує права та інтереси дитини на оздоровлення, відпочинок, культурний розвиток. Санаторно-курортне лікування дитини буде сприяти покращенню її здоров'я та світоглядному розвитку. Крім того виїзд має короткострокову дію і у визначені періоди та країни. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав. Заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач бере участь у житті доньки, сплачує аліменти на її утримання. Позивачка не зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, а тому позов є безпідставним. Представник третьої особи - служби у справах дітей Подільської районної у м. Полтаві ради надала суду пояснення, що виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення та відпочинку відповідає інтересам дитини, тому проти задоволення позову не заперечувала. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого в них є спільна малолітня дитина -донька [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER]), яка після розірвання шлюбу починаючи з листопада 2015 року постійно мешкає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідно до рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01.02.2016 року з відповідача стягуються аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття та в розмірі 1/6 частки з усіх видів доходів на користь [PERSON] до досягнення дитиною 3-х років. Вихованням дитини та її розвитком займається її мати, що підтверджується характеристикою [PERSON] з дошкільного центру приватної школи «Чарівник світ». Як вбачається з довідки лікаря-ортопеда та відповіді на адвокатський запит Центру ПМСД № 3, малолітня [PERSON] має ряд проблем зі здоров'ям, у зв'язку з чим потребує санаторно-курортного лікування та оздоровлення. Вищезазначені обставини підтверджуються письмовими доказами наявними в матеріалах справи. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним або обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Також, згідно ст.10 цієї Конвенції держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Також суд зазначає, що відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених КонституцієюУкраїни, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб які уповноважені ними. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виходячи з положень ст.ст. 150, 151, 153, 155, 157 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3858-XII, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадян України», додатком 4 «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. №152. Так, пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152 (із змінами) визначено, що паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на 4 роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Отже, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлений певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи вищенаведені вимоги діючого законодавства України, судом також встановлено, що після припинення шлюбних відносин усі питання щодо виховання малолітньої дитини позивачка вирішує самостійно. Таким чином, судом встановлено, що виїзд малолітньої дитини позивачки за кордон з метою оздоровлення та відпочинку відповідає інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному та моральному розвитку, при цьому отримати дозвіл на виїзд за межі України в позасудовому порядку у позивачки немає можливості, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved