Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернулась до суду з позовом та просить поновити її на посаді бухгалтера фінансово-економічної частини військової частини [NUMBER] , стягнути з військової частини [NUMBER] середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 5\~000 грн. та 5\~120 грн. витрат на правову допомогу. \~ \~ \~ \~Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач працювала у військовій частині [NUMBER] з 04.10.2007 року на посаді бухгалтера фінансово-економічної частини. 24 квітня 2017 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням. В своїй заяві на звільнення за власним бажанням від 24.04.2017 року, позивачем було вказано дату звільнення з роботи 28 квітня 2017 року. 25.04.2017 позивач написала заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, яка була зареєстрована за вх. №212 р. від 25.04.2017 року, та продовжила виконувати обов`язки за своєю посадою після 25.04.2017 року. Але, ТВО командира військової частини [NUMBER] [PERSON] , не розглянув заяву позивача від 25.04.2017 року про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та 24.04.2017 року видав наказ №82 про звільнення позивача відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 28 квітня 2017 року. 27 квітня 2017 року на підґрунті вище вказаних обставин, в позивача різко погіршився стан здоров`я, піднявся кров`яний тиск, почались болі в голові та серці, у зв`язку з чим була змушена звернутися за медичною допомогою. Відповідно до листа непрацездатності серії АДЗ № 560144, виданого Чернігівською міською лікарнею №2, в період з 27.04.2017 по 11.05.2017 року позивач перебувала на лікарняному. \~ \~ \~ \~Листом від 28.04.2017 року за №578, командир військової частини [NUMBER] [PERSON] , проінформував позивача про те, що в задоволенні її заяви від 25.04.2017 про відкликання заяви про звільнення відмовлено з причини запрошення іншого працівника в порядку переводу для роботи на цій посаді. Вважає, що звільнення позивача відповідно до ч.І ст. 38 КЗпП за власним бажанням є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. У зв`язку із вчиненням відповідачем [PERSON] протиправних дій, невиконання ним умов трудових договорів та безпідставного систематичного порушення прав позивача, зазначає, що їй\~ завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст. ст. 23, 216 Цивільного Кодексу України в розмірі 5\~000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, представники відповідачів просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] від 04.10.2007 року №201 була прийнята на посаду бухгалтера фінансово-економічної частини. 24 квітня 2017 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням. В своїй заяві на звільнення за власним бажанням від 24.04.2017 року, позивачем було вказано дату звільнення з роботи 28 квітня 2017 року. 25.04.2017 позивач подала заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, заяви позивача були зареєстровані за вх. №№ 210, 212 відповідно. Після цього позивач продовжила виконувати обов`язки за своєю посадою. Відповідно до листа непрацездатності серії АДЗ № 560144, виданого Чернігівською міською лікарнею №2, позивач в період з 27.04.2017 по 11.05.2017 року перебувала на лікарняному. Відповідно до наказу ТВО командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 24.04.2017 року №82 п.3.1. [PERSON] було звільнено з роботи\~ відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 28 квітня 2017 року. За змістом статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством. Відповідно до ч.І ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною- інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Аналогічний порядок звільнення поширюється і на випадки, коли працівник у заяві просить звільнити його з конкретної дати, і власник або допускається, а до терміну, вказаного у заяві особа може відкликати свою заяву про звільнення. З системного аналізу вказаних правових норм слідує, що для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника необхідна наявність домовленості сторін про строк звільнення. Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчать про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженого ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний розірвати трудові відносини в строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому мають бути зазначені причини й дата звільнення. Водночас працівникові дається право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це безумовне право працівника. Працівник може відкликати заяву про звільнення до настання двотижневого строку, зафіксувавши факт подання такої заяви власникові або уповноваженому ним органу, наприклад вислати поштою або написавши заяву про відкликання заяви про звільнення та офіційно її зареєструвавши у канцелярії (відділі кадрів тощо). Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. У даному випадку положення ч. 4 ст. 24 КЗпП України, яка передбачає, що особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору, не підлягають застосуванню, оскільки позивач просила звільнити її з роботи з 28 квітня 2017 року, але наказ про звільнення було передчасно видано 24 квітня 2017 року, при цьому відповідну заяву про прийняття на роботу на посаду, яку займала позивач, іншою особою було подано тільки 03.05.2017 року. Враховуючи вказані обставини справи, наказ про звільнення винесений відповідачем з порушенням права позивача на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, у зв`язку з чим позов в частині поновлення на роботі обґрунтований та підлягає задоволенню. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середньоденна заробітна плата позивача відповідно до довідки в/ч [NUMBER] від 04.07.2017 року становить 357 грн. 13 коп., тому з військової частини [NUMBER] на користь позивача належить стягнути за час вимушеного прогулу, який становить 45 робочих днів, 16\~070, 85 грн. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У Постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.995 р. №4 зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. \~ \~ \~ \~Таким чином, розглядаючи даний спір у межах заявлених позовних вимог, суд не знаходить підстав для покладення обов`язку відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу,\~ на відповідача [PERSON] , у зв`язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає. Частинами 1, 2\~ст. 88 ЦПК України\~передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно\~ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік»\~встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2017 року\~в розмірі 1600 грн. Згідно відомостей затраченого адвокатом часу на надання правової допомоги\~ позивачу та з урахуванням кількості часу, витраченого ним на участь у судовому засіданні (всього 4 год.), виходячи з вимог\~ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація витрат на правову допомогу у сумі 2\~560 грн.

Outcome: partial