Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, згідно якого, неодноразово уточнивши свої вимоги, просить визнати недійсним Договір про користування електричною енергією в частині необґрунтовано призначених 2 кВт договірної потужності та примусово зобов'язати визначити згідно законодавства, зокрема п. 4 «Правил користування електричною енергією для населення», дійсну величину договірної потужності, посилаючись на те, що при укладенні договору про користування електричною енергією 17.11.2013 року відповідачем без належного обґрунтування було зазначено величину потужності електричної енергії в обсязі 2 кВт електроустановок споживача, у той же час як у помешканні позивача дійсну величину договірної потужності електроустановок споживача відповідач не визначав, та на думку позивача, вона є більшою за вказану, оскільки остання користується електроприладами, які за технічними характеристиками потужніші за цю договірну величину. Як зазначила позивачка, факт дійсної потужності сучасних електроприймачів та електропрасок є загальновідомим і доказів не потребує. Крім того, позивач вказує, що у неї не було вибору та вона вимушена була погодитися на такі умови і підписати договір, однак з застереженням, що «Окрім НТД, що перевищують необхідні та достатні межі знань користування електроенергією в побуті, бо потребують фахових знань», яке вона написала 17.11.2013 року. Крім того, аналогічне питання піднімалося нею і у 2007 році при укладанні подібного договору з відповідачем. Ще тоді вона почала звертатися до відповідача у письмовому вигляді з претензіями, заявами і листами, що знаходяться у матеріалах справи, у тому числі, колективними, вказуючи на доцільність визначення дійсної потужності з дотриманням норм технічної документації, про що вказувала у договорі від 17.12.2007 року. Однак відповідачем відповідних дій по її зверненням проведено не було, він обмежувався лише відписками. На думку позивача, такими діями відповідача порушені її права, які вона просить захистити у судовому порядку. Відомостей про звернення [PERSON] до суду з аналогічним позовом немає. 15 листопада 2017 року ухвалою судді провадження по справі було відкрито та призначено попереднє судове засідання на 30 листопада 2017 року. У день попереднього судового засідання від відповідача до суду надійшли заперечення проти позову, у яких вказано про те, що між АК «Харківобленерго» та [PERSON] 17.11.2013 року був укладений договір про користування електричною енергією за адресою: [ADDRESS] Відповідно до п. 1 цього Договору енергопостачальник бере на себе зобов'язання надійно постачати Споживачеві електричну енергію у необхідних йому обсягах відповідно до потужності 2 кВт електроустановок Споживача, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а Споживач зобов'язується оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором. На час укладення вказаного договору п. 4 «Правил користування електричною енергією для населення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357 було визначено, що «у договорі обов'язково зазначається величина потужності, виходячи з потужності наявних у споживача струмоприймачів. При цьому загальна потужність не може бути вищою за потужність, передбачену технічними умовами чи технічними характеристиками електромережі споживача». Позивачем не надано доказів технічної можливості підключення струмоприймачів потужністю, більшою ніж 2,0 кВт, та не доведено, що технічні характеристики її електромережі перевищують передбачену та зазначену в договорі величину потужності електроустановок - 2,0 кВт. Після укладення договір набув обов'язкової сили для сторін, і має виконуватися відповідно до його умов, у тому числі, щодо величини потужності 2 кВт. На цей час процес збільшення споживання електричної потужності регулюється «Правилами приєднання електроустановок до електричних мереж», затвердженими постановою НКРЕ від 17.01.2013 року № 32. Згідно з п. 1.3 Правил послуга з приєднання надається на підставі договору про приєднання, що укладається за типовою формою. Для отримання проекту договору про приєднання замовник звертається до електропередавальної організації за місцем розташування його електроустановок із заявою про приєднання електроустановки певної потужності та пред'являє паспортний документ. Крім того, відповідача посилається на те, що у разі підключення додаткового обладнання на своєму об'єкті, що може призвести до збільшення споживання електричної потужності понад зазначену в договорі, споживач має звернутися до енергопостачальника з заявою про приєднання електроустановки певної потужності (тобто з метою збільшення дозволеної за договором потужності). Після виконання необхідних організаційно-технічних заходів до договору про користування електричною енергією будуть внесені відповідні зміни. Відповідач також вказує, що відсутні правові підстави для спонукання АК «Харківобленерго» щодо внесення зміни до договору, оскільки не встановлено істотного порушення договору компанією, обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, істотно не змінилися, не доведено, що умови договору завдають шкоди споживачеві, і головне, - положення договору щодо величини договірної потужності у встановленому законом порядку недійсним визнано не було, тому доводи позивача є безпідставними, оскільки її вимоги не відповідають чинному законодавству. Окрім заперечень 06 грудня 2017 року представником відповідача була надана заява про застосування позовної давності до цього позову, так як згідно ч.1 ст. 256 і ч.1 ст. 257 ЦК України строк загальної позовної давності складає 3 роки. У даному випадку, позивач звернулась до суду 13.11.2017 року з приводу визнання недійсним положення договору, укладеного 17.11.2013 року, тобто строк позовної давності сплинув 17.11.2016 року ( а.с.55). 06.12.2017 року ухвалою по справі було призначено судове засідання на 22.12.2017 року, яке було відкладено до 09.01.2018 року за клопотанням представника відповідача для його проведення у режимі відеоконференції. У зв'язку з набранням 15 грудня 2017 року чинності Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, подальший розгляд справи на підставі п. 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» справа розглянута за правилами нового ЦПК України. В обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності позивач надала клопотання (а.с.93-95), у якому вказала, що тільки наприкінці 2016 року вона змогла довідатися отримати достовірну інформацію, що значення понять «електроустановка» і «струмоприймач» різні, ознайомившись з новою редакцією «ПКЕЕН», затверджених Постановою КМУ № 591 від 23.08.2016 року. Вона, як споживач, не має спеціальних знань про властивості та характеристики наданих їй, як споживачу, послуг і продукції; вона зобов'язана була лише укласти договір на надання послуг, а не забезпечувати і перевіряти правильність послуг та контролювати їх. Її звернення про надання цих відомостей відповідачем раніше ігнорувалися, та процедура визначення дійсної договірної потужності відповідачем замовчувалася. 06.01.2018 року у судовому засіданні задоволено клопотання позивачки про витребування доказів, у зв'язку з чим оголошено перерва у судовому засіданні до 26.01.2018 року. У судовому засіданні 26.01.2018 року оголошено перерву до 19.02.2018 року для підготовки до судових дебатів. У судове засідання 19.02.2018 року сторони не з'явилися, надавши клопотання і заяву про його проведення без їх участі (а.с.125,133). Позовні вимоги [PERSON] підтримала, а представник відповідача [PERSON] у їх задоволенні просила відмовити. Судом були встановлені такі факти і відповідні до них правовідносини. За правилами ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як зазначене у ч. 1 ст. 81 ЦПК України, яка регламентує обов'язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні достовірно встановлено, що Акціонерна компанія «Харківобленерго», код ЄДРПОУ 00131954, здійснює свою діяльність, направлену на постачання електричної енергії за регульованими тарифами, а також передачу електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами, на підставі Статуту, затвердженого загальними зборами акціонерів АК «Харківобленерго» 05.03.2009 року протокол № 16 зі змінами, зареєстрованими державним реєстратором Харківської міської ради Харківської області Васильєвою В.О. 12.03.2009 року за реєстраційний номером запису 14801050021000465 та ліценцій Національної комісії регулювання електроенергетики України (НКРЕ) серій АВ за №№ 399829, 399830 (а.с.62-90). Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції від 24.06.2004 р. за № 1875-IV, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Згідно ч. 1,2 ст. 19 зазначеного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Права та обов'язки споживача, а також виробника/виконавця послуг передбачені ст. ст. 20, 21,22 вищевказаного Закону. Зокрема, у цих статтях мова йде про те, що споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг тощо, а також зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі, шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів. Виробник зобов'язаний: укласти договір з виконавцем (споживачем) про умови надання житлово-комунальних послуг; виробити житлово-комунальні послуги відповідно до умов договору, стандартів, нормативів, норм і правил. Згідно ст. 26 цього Закону істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є:1) найменування сторін;2) предмет договору;3) вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг;4) порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги;5) порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості;6) права та обов'язки сторін;7) порядок контролю та звіту сторін;8) порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг;9) визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу;10) порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту);11) умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку;12) порядок здійснення ремонту;13) відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору;14) порядок вирішення спорів;15) перелік форс-мажорних обставин;16) строк дії договору;17) умови зміни, пролонгації, припинення дії договору;18) дата і місце укладення договору. Крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Обов'язок споживача укласти договір про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, передбачений також п. 1 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 09.11.2017 р. № 2189-VIII. Крім того, згідно ст. 12 цього Закону визначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов'язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання. Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 цього Закону. У відповідно до ч.1,4 ст. 13 зазначеного вище Закону, договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Також зазначено, що з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом. Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом. Відомостей про вчинення сторонами будь-яких дій, направлених на відмову від укладання договору про надання послуг, суду надано не було. З матеріалів справи вбачається, що потужність електричної енергії, якою користується позивач за адресою: Харківська область м. Куп'янськ, провулок Сватівський, 23, визначена сторонами у договорі б/н по особовому рахунку 244012, укладеному 17.11.2013 року (а.с.7-8). Ця потужність визначена у 2 кВт. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. На час укладання зазначеного договору діяли «Правила користування електричною енергією для населення» затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357. Згідно п.4 якою визначалось, що у договорі про користування електричною енергією обов'язково зазначається величина потужності, яка визначається виходячи з потужності наявних у побутового споживача струмоприймачів. При цьому, загальна потужність не може бути вищою за потужність, передбачену технічними умовами чи технічними характеристиками електроенергії споживача. Суду не було надано відомостей про потужність струмоприймачів позивача на час укладання договору, а тому вважати, що право позивача було порушено на час укладання договору відсутні. Необхідність внести зміни до договору від 17.11.2013 року позивачка обґрунтовує тим, що з 20.08.2016 року набули чинності до «Правил користування електричною енергією для населення» внесені Постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року № 591. Згідно п.4 змінених «Правил» загальна потужність не може бути вищою за потужність, передбачену проектом об'єкту побутового споживання та/або технічними характеристиками зовнішніх електричних мереж об'єкта побутового споживання. Таким чином, з доводів сторін вбачається, що проект об'єкту позивача відсутній. В порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України Будь-яких доказів які б свідчили про наявність належних саме позивачці електричних мереж, електроустановок чи струмоприймачів та відомостей про їх технічні характеристики і потужність суду надано не було. До того ж у зазначеному порядку визначається вища межа потужності об'єкту побутового споживання. Позовна заява [PERSON] не містить посилань на порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів з боку відповідача. Крім того, позов не містить посилань на те, яке саме право позивача порушено і у її зверненнях до відповідача з вимогами про внесення змін до договору про користування електричною енергією щодо визначення договірної потужності. Верховний Суд України в «Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» від 01.04.2014 року дійшов висновків, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Таким чином, зробити висновки про те, що відповідачем порушені права або охоронювані законом інтереси позивачки неможливо з огляду на недоведеність. Стосовно клопотання відповідача про застосування загального строку позовної давності у три роки, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, згідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної (три роки) і спеціальної (один рік) позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, ч. 1 ст. 261 ЦК України. Підстав і доказів, з огляду на які строк позовної давності міг бути перерваний чи зупинений у відповідності до ст. ст. 263, 264 ЦК України, сторонами суду вказано і надано не було. В обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності позивач вказує на необізнаність до кінця 2016 року про дійсну інформацію стосовно технічних понять приладів електричних мереж, а також на те, що вона, як споживач, не мала спеціальних знань про властивості та характеристики наданих послуг і продукції, а за законодавством була лише зобов'язана укласти договір на надання послуг, а не забезпечувати і перевіряти правильність послуг та контролювати їх. Також її звернення відповідачем ігнорувалися по суті та процедура визначення дійсної договірної потужності ним замовчувалася. З цього приводу судом слід зазначити, що у наданих суду відповідях відповідача, у тому числі, Управління економіки Куп'янської міської ради Харківської області за вихідним № 966-04 від 01.12.2017 р., [PERSON] роз'яснювалася встановлена процедура приєднання електроустановок замовника або збільшення договірної потужності існуючих електроустановок, а також припинення дії договору про користування електричною енергією, якість електричної мережі, зокрема, у відповідях за вихідними №№ 3115999 від 23.10.17р., 46е-01/07-27678 від 25.10.17р., 46Е/234-930 від 06.09.17р., 45Р/22-197 від 26.05.17р., 46Е/34-424 від 28.04.17р., (а.с.10,12,15,17,40-41). Крім того, їй були надані роз'яснювання щодо сили струму і потужності електричної енергії (відповідь за вихідним № 01-31/9260 від 13.11.2015 р.) (а.с.38), оскільки аналогічні зауваження щодо дотримання відповідачем у договорі вимог нормативно-технічної документації визначення договірної потужності виникли у позивачки на час підписання 17.12.2007 року договору про користування електричною енергією, де визначалася таж сама потужність 2 кВт (а.с.35-36). Після чого позивачка направляла відповідачу претензію про укладення дійсного договору про користування електричною енергією для населення та отримала відповідь з відповідними роз'ясненнями ( а.с.33,34). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту. Отже, враховуючи наведені норми закону, з викладеного вище випливає, що, звернувшись до суду з позовною заявою у листопаді 2017 року з приводу оспорювання положень договору, укладеного 17.11.2013 року, [PERSON] пропустила строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та з наданих нею доказів, враховуючи вказівки позивачки у договорі від 17.12.2007 року і аналогічну вказівку у договорі від 17.11.2013 року про незгоду з договірною потужністю, суд не убачає поважних причин для його поновлення. Водночас слід зазначити, згідно з ст. ст. 2,4 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. До суду в порядку, встановленому цим Кодексом, за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутися кожна особа. З аналізу викладеного вбачається, що підставою для задоволення позовних вимог є наявність на момент вирішення справи у позивача права, порушеного протиправними діями або бездіяльністю відповідача. Проте, з наданих суду позивачкою копій відповідей відповідача не убачається відмови у проведенні дій та наданні послуг, відтак суд доходить висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON]

Outcome: dismissed