overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання їхньої малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки відповідач, будучи батьком дитини, зобов`язаний її утримувати до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судове засідання надала письмову заяву, в якій уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітної плати (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. Відповідач також у судове засідання надав письмову заяву, в якій уточнені позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив суд розглянути справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд уважає за необхідне задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі за наступних підстав. Так, [PERSON] , [INFO] , є малолітньою дитиною сторін у справі (а.с.4). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи строк, з якого і до якого стягуються аліменти, суд виходить з норм ст. 180 та ч. 1 ст. 191 СК України, відповідно до яких аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, право на утримання припиняється у разі досягнення дитиною повноліття. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідача батьком її дитини [PERSON], [INFO], оскільки останній свого батьківства у відношенні дитини не визнає, однак вона точно знає, що дитина народилася саме від відповідача, з яким вона в 2007 році проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу та від якого вона завагітніла. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітної плати щомісяця і до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач, фактично відмовившись від батьківства у відношенні їх дитини, ніякої матеріальної допомоги на її утримання не надає. Позивач в судове засідання надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності, а в разі неявки відповідача ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Так, позивач та відповідач в 2007 році проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. 12.03.2008 року народилась [PERSON], у свідоцтві про народження якої в графі «батько» зазначений [PERSON] (а.с.6). Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Батьківство відповідача підтверджується висновком експерта за №107 від 16.05.2014 року на 99,9999 відсотків (а.с.113-115). При цьому суд бере до уваги обставини ухилення відповідача від повторної судової генетичної експертизи, призначеної в справі за ухвалою суду від 15 квітня 2015 року (а.с.171, 172). Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача батьком [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, однак відповідач від виконання свого обов`язку ухиляється, матеріальну допомогу на утримання дитини позивачу не надає. Отже, за наведених вище обставин суд доходить висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . Відповідач є її сином та з 2016 року зареєстрований у вказаній квартирі, проте ніколи в ній не мешкав. Місцезнаходження відповідача позивачеві невідомо. Його реєстрація у належній позивачеві квартирі порушує її право власності, унеможливлює вільне розпоряджання власністю. Крім того на відповідача нараховуються комунальні платежі, які позивач змушена сплачувати. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення рішення у заочному порядку. Відповідач, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. Представник третьої особи до судового засідання не з`явилась, але надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вирішення якої поклала на розсуд суду. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Так, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22958682 від 09.06.2009 року, позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.6). Відповідач зареєстрований у вищевказаній квартирі (а.с.11), проте згідно акту від 20.02.2019 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] у квартирі [ADDRESS] з 01 вересня 2016 року не проживає та не з`являється (а.с.5). Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відсутність відповідача у зазначеній квартирі без поважних причин понад один рік встановлена судом на підставі письмових доказів. Обставин, які б вказували на поважність причин відсутності відповідача у зазначеній квартирі, судом не встановлено, таким чином, є підстави вважати, що відповідач втратив право користування зазначеною квартирою. Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно Договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 24.02.2009 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.12.2009 року вона є власником зазначеної квартири. Відповідач є зареєстрованим у вказаній квартирі, однак з часу продажу даної квартири в ній не проживає, його речей у квартирі немає, але на відповідача продовжують нараховуватись комунальні платежі, які вимушена сплачувати вона. Позивач в судове засідання надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розглянути справу без її участі у судовому засіданні, а у разі неявки відповідача - ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав, тому на підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представники третіх осіб, кожен окремо, будучи повідомленими про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з'явились, але надали письмову заяву, в якій просили суд розглянути справу за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного. Так, згідно Договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 24.02.2009 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.12.2009 року позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.4, 5). Відповідач є зареєстрованим у зазначеній квартирі (а.с.8). Судом встановлено, що відповідач з лютого 2009 року в зазначеній квартирі не проживає. Крім того, факт не проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS], підтверджується актом від 24.02.2014 року, складеним мешканцями будинку №39 (а.с.9). Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Статтею 71 ЖК України такі строки встановлені у шість місяців. Отже, при викладених вище обставинах, у зв'язку з тим, що відповідач добровільно залишив зазначену квартиру, перешкод у проживанні в ній позивач не спричиняв, більше шести останніх місяців у вказаній квартирі відсутній без поважних причин, позовні вимоги знайшли своє підтвердження і позов підлягає задоволенню. Окрім того, відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зобов'язати відповідача знятись із реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є власником зазначеної квартири на підставі Договору дарування квартири від 21.01.2011 року. Відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, однак з 2002 року в ній не проживає, його речей у квартирі немає, на відповідача продовжують нараховуватись комунальні платежі, які вимушена сплачувати вона. Позивач у судове засідання не з'явилась, її представник надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності, а у разі неявки відповідача - ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав, тому на підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з'явився. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного. Так, квартира [ADDRESS], належить позивачеві на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири від 21.01.2011 року (а.с.5-7). Відповідач зареєстрований в зазначеній квартирі (а.с.15). Судом установлено, що відповідач в зазначеній квартирі не проживає з 2002 року. Крім того, факт не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] підтверджується актом, складеним мешканцями будинку №18 (а.с.10). Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Статтею 71 ЖК України такі строки встановлені у шість місяців. Отже, при викладених вище обставинах, у зв'язку з тим, що відповідач добровільно залишив зазначену квартиру, перешкод у проживанні в ній позивач не спричиняла, більше шести останніх місяців у вказаній квартирі відсутній без поважних причин, відтак позов у частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Стосовно частини позовних вимог про зобов'язання відповідача знятись із реєстраційного обліку за вказаною адресою суд зазначає, що така вимога задоволенню не підлягає, позаяк суд не наділений повноваженнями щодо зняття фізичних осіб з реєстраційного обліку, позаяк відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Отже, зважаючи на вище викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є власником зазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право приватної власності на житло від 04.07.1991 року. Відповідач є її внучкою, яку вона 09.10.2007 року зареєструвала у вказаній квартирі, але з цього ж часу відповідач в ній не проживає, її речей у квартирі немає, на неї продовжують нараховуватись комунальні платежі, які вона вимушена сплачувати. У судовому засіданні позивач підтримала позов та підтвердила викладені в ньому обставини. Відповідач, будучи повідомленою про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надала, тому на підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Свідок [PERSON], будучи допитаною в судовому засіданні, показала, що є сусідкою позивача, знає її 33 роки, що відповідач вже 15 років проживає за межами України - в Італії. Свідок [PERSON], будучи допитаною у судовому засіданні, показала, що є сусідкою позивача, знає її 42 роки, що відповідач вже 15 років проживає за кордоном. Заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, квартира [ADDRESS], належить позивачу на праві приватної власності (а.с.6). Відповідач зареєстрована у вказаній квартирі як член сім'ї власника житла (а.с.4). Судом на підставі показань свідків установлено, що відповідач в зазначеній квартирі не проживає, позаяк виїхала за кордон, де й проживає біля 15 років. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відсутність відповідача у зазначеній квартирі без поважних причин встановлена судом на підставі показань свідків. Обставин, які б вказували на поважність причин відсутності відповідача у зазначеній квартирі, судом не встановлено, а відтак є підстави вважати, що відповідач втратила право користування зазначеною квартирою та позов підлягає задоволенню. Разом з тим, відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він на підставі ордеру на житлове приміщення №2057 від 29.12.1988 року є уповноваженим наймачем зазначеної квартири. Відповідач, яка є його онукою, зареєстрована у вказаній квартирі, однак з січня 2009 року в ній не проживає, позаяк переїхала на навчання до Сполучених Штатів Америки, де потім вийшла заміж та залишилась на постійне місце проживання. Разом з тим, за комунальні послуги у зазначеній квартирі, які на неї нараховуються не сплачує, чим створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою. Позивач у судове засідання надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, але надала письмову заяву, в якій пред`явлені позовні вимоги визнала та просила суд розглядати справу за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, згідно ордеру на житлове приміщення №2057 від 29.12.1988 року позивач є уповноваженим наймачем квартири [ADDRESS] (а.с.10). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, відповідач з 17.02.1995 року є зареєстрованою в зазначеній квартирі (а.с.8, 17). Судом, установлено та відповідачем не заперечується, що вбачається із її заяви про визнання позову, що відповідач з 2009 року в зазначеній квартирі не проживає. Крім того, факт не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] підтверджується актом, складеними мешканцями будинку [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Статтею 71 ЖК України такі строки встановлені у шість місяців. Окрім того, згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнала пред`явлені позовні вимоги та з матеріалів справи не вбачається, що визнання нею позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та зважаючи на вище викладене, суд уважає, що позов підлягає задоволенню. Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є власником зазначеної квартири на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2013 року. Згідно умов вказаного Договору відповідач повинна була знятися з реєстраційного обліку із даної квартири в строк до 26.01.2014 року, однак залишається в ній зареєстрованою, хоча в квартирі не проживає, її речей в квартирі також немає, але на відповідача продовжують нараховуватись комунальні платежі, які вимушена сплачувати вона. Позивач у судове засідання надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності, а в разі неявки відповідача - ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач, будучи повідомленою про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надала, тому на підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, згідно Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2013 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2013 року позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.9-11). Відповідач зареєстрована в зазначеній квартирі (а.с.12, 16). Судом на підставі наявних у справі доказів установлено, що відповідач в зазначеній квартирі не проживає з 2006 року, однак з реєстраційного обліку не знімається, хоча згідно умов Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2013 року зобов'язалась знятись з реєстраційного обліку у строк до 26.01.2014 року (а.с.9 зі зворотн.боку, 13). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Статтею 71 ЖК України такі строки встановлені у шість місяців. Отже, при викладених вище обставинах, у зв'язку з тим, що відповідач добровільно залишила зазначену квартиру, більше шести останніх місяців у вказаній квартирі відсутня, свого зобов'язання знятись з реєстраційного обліку не виконала, суд уважає, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню. Разом з тим, відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved