Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 17.03.1999 року Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва їй та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] в рівних частках. На даний час в квартирі зареєстровані дві особи: позивач та [PERSON] відповідач по справі. Відповідач [PERSON] з січня 2016 року не проживає у спірній квартирі, витрати по квартирній платі і комунальних послугах не сплачує, квартирою не цікавиться, але при цьому з реєстраційного обліку не знімається, що змушує позивача звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу був встановлений п'ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. У встановлений судом строк відповідач відзив не подала. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 17.03.1999 року Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва квартира [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 9). Відповідно до відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва №64778/1 від 13.11.2018 року відповідач [PERSON] зареєстрована у означеній квартирі (а.с. 17). У матеріалах справи міститься копія заяви від імені [PERSON] від 26.09.2018 року адресована до суду, згідно якої вона не заперечує щодо зняття її з реєстраційного обліку квартири [ADDRESS], оскільки проживає за межами України (а.с. 12). Разом з тим, згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної реєстрації від 18.10.2018 року №9549/34/4/103 убачається, що [PERSON] не зверталась до Дніпровської РДА із заявами про не зняття її з реєстрації місця проживання (а.с. 14). За даними актів від 22 серпня 2018 року та від 05 жовтня 2018 року, затверджених начальником ЖЕД №402, [PERSON] з січня 2016 року у квартирі [ADDRESS] не проживає (а.с. 7, 8). Позивач звертаючись із позовом до суду посилається на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як було встановлено під час судового розгляду справи відповідач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідним свідоцтвом. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. З огляду на означене, суд приходить висновку, що позбавлення права користування належним відповідачу житловим приміщенням є обмеженням здійснення його права власності. Суду не надано доказів того, що відповідач [PERSON] втратила право власності на спірне житло. А відтак, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог і приходить до висновку про їх недоведеність. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed