Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору № 07/Ж/13-К від 24.05.2007 р., оскільки він укладений під впливом помилки, та стягнення судових витрат у справі.. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 24.05.2007 р. мі сторонами у справі був укладений кредитний договір. Зазначений договір, на думку позивача, суперечить положенням п.п.1,3 ст.203 ЦК України, ч.1,2 ст. 1054 ч.1 ст.1046 К України, оскільки ітостною ознакою кредитного договору є передача коштів у власність позичальника, а не в тимчасове користування, як це передбачено п.1.1 Договору. Крім того, позивач зазначає, що вона помилялась щодо природи правочину, а тому в силу положень ч.1 ст.229 ЦК України даний правочин є недійсним з моменту його укладення. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримав заявлений позов. Представник відповідача Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 24.05.2007 р. між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON]. був укладений Договір кредиту № 07/Ж/13-К. Відповідно до п.1.1 Кредитного договору, Кредитор взяв на себе зобов»язання надати Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 23750 доларів США. Банк виконав свої зобов»язання за Договором кредиту, надавши позивачу відповідні кредитні кошти, у сумі, визначений в Договорі, зазначені обставини не оспорювались. Позичальник за даним Кредитним договором зобов»язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов»язання, як вони визначені у цьому Договорі. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов, а саме предмету Договору, умов забезпечення кредиту, прав та обов»язків сторін, відповідальності сторін, строків дії Договору. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин на умовах, викладених в Договорі кредиту, і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою, третьою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Під час звернення до суду позивач посилалась на те, що при укладенні Кредитного договору вона помилалясь щодо природи укладеного правочину і даний правочин суперечить положенням ч.ч.1,2 ст.1054, ч.1 ст.1046 ЦК України. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. До правовідносин, що виникли між сторонами, необхідно застосовувати положення ст.1054 ЦК України, яка є спеціальною нормою для даного виду правочину, що укладений між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк». І лише у питаннях, які не врегульовані положеннями укладеного договору та спеціальною нормою, сторони повинні керуватись положеннями агальних норм параграфу 1. Пунктом 1.1 Договору кредиту сторони визначили суму і умови надання кредиту, а тому, на думку суду, положення ст.1054 ЦК України були дотримані сторонами, які погодились на изначені умови, підписавши договір. В роз»ясненнях, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. В порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України позивач не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що на момент укладення правочину вона помилялась щодо його природи та умов надання кредиту. Крім того, як встановлено судом, кожна із сторін вчинила дії на виконання зобов»язань за даним Кредитним договором, Банк надав Позичальнику кредитні кошти, а позивач, в свою чергу, вносила кошти в рахунок повернення тіла кредиту та сплати відсотків. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі зібрані і досліджені в ході розгляду справи докази, суд не вбачає підстав для визнання Кредитного договору від 24.05.2007 р. № 07/Ж/13-К, укладеного між сторонами у справі, недійсним з підстав, заявлених позивачем, в зв»язку з чим позов не підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК Україени.

Outcome: dismissed