Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить суд включити її до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай), як колишнього члена ПКСП ім. Несененка, визнати за нею право на земельну частку (пай) у землі, орієнтованим розміром 3 умовних кадастрових гектара за рахунок земель запасу в межах території Осичківської сільської ради Радомишльського району (Осичківського старостинського округу Радомишльської міської ради), яка перебуває у власності Радомишльської міської ради Житомирської області, а також зобов`язати Радомишльську міську раду Житомирської області надати їй дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Осичківського старостинського округу Радомишльської міської ради Житомирської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.06.1989 вона була прийнята в члени колгоспу «Ленінський шлях» с. Осички Радомишльського району, який 05 жовтня 1991 року перейменовано на колгосп ім. Несененка, а 28.08.1992 створено приватно-колективне сільськогосподарське підприємство на базі колгоспу ім. Несененка. Позивач була членом ПКСП на базі колгоспу ім. Несененка в період розпаювання його земель, але в уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) включена не була, й відповідно сертифікат на право на земельну частку (пай) в колективній власності не отримала, тому змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 19.04.2021 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи без її участі (а.с. 37). Представники відповідачів та третіх осіб в судове засідання також не з`явились, однак представники СТОВ «Осички», Радомишльської міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області звернулися до суду з клопотаннями про розгляд справи без їх участі (а.с. 52, 76, 109), а представник Радомишльської районної державної адміністрації, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду причини своєї неявки в судове засідання не повідомив (а.с. 108). Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 211 ЦПК України судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач 26 червня 1989 року була прийнята в члени колгоспу «Ленінський шлях» с. Осички Радомишльського району, який 05 жовтня 1991 року перейменовано на колгосп ім. Несененка, а 28.08.1992 створено приватно-колективне сільськогосподарське підприємство на базі колгоспу ім. Несененка. 29 лютого 1996 року [PERSON] виведено з членів ПКСП на базі колгоспу ім. Несененка. Наведене підтверджується копією трудової книжки позивача та архівним витягом №Т-39 від 31.03.2021, виданого архівним сектором Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області (а.с. 8, 9). Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області розмір земельної частки (паю) по Осичківській сільській раді (ПКСП ім. Несененка) в умовних кадастрових гектарах становить 3,73 га (а.с. 49, 50). Відповідно до листа Осичківського старостинського округу Радомишльської міської ради №04-08/12/32 від 05.07.2021 ПКСП ім. Несененка Осичківської сільської ради Радомишльського району Житомирської області отримувало державний акт на право колективної власності на землю серії ЖТ №2117001 від 17 жовтня 1995 року, однак додаток до цього акту, а саме список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства відсутній (а.с. 88). Отже, позивач [PERSON] на момент одержання ПКСП ім. Несененка вказаного державного акта на право колективної власності на землю була членом ПКСП ім. Несененка, а тому вона має має право на земельну частку (пай). Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23 ЗК України (у редакції Закону України від 18 грудня 1990 року № 561-XII) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї. Водночас, згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Під час розгляду справи [PERSON] не навела обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із її позовом. Відповідно до усталеної судової практики член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта (пункт 24 постанова «Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). Отже, [PERSON] , як член колгоспу, повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі ПКСП ім. Несененка акта на право колективної власності на землю (1995 рік). Таким чином, враховуючи, що [PERSON] мала право на отримання сертифікату на земельну частку (пай) у землях ПКСП ім. Несененка, як член цього колективного сільськогосподарського підприємства, однак не звернулась з даним позовом протягом трьох років з дня видачі вищезгаданого державного акта на право колективної власності на землю, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у зв`язку із пропуском нею строку позовної давності, оскільки позивач про порушення своїх прав повинна була дізнатися з початку розпаювання земель колишніх колгоспів, що є загальновідомим фактом. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed