Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позов обґрунтований тим, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло та договором дарування від 27.05.1992 року. На теперішній час в будинку зареєстрований син [PERSON] , [INFO] , який фактично з 01.03.2012 року за вищезазначеною адресою не проживає. Реєстрація відповідача в будинку не дає йому повноцінно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Всі витрати по утриманню будинку несе лише він. Враховуючи викладене, вважає, що відповідач втратив право користування житлом. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, місце і дату судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки не повідомив. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час, місце і дату судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його та позивача участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, враховуючи приписи ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, клопотань, відзииву не надав. Враховуючи викладене, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Відповідно до ст.ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не є власником зазначеної квартири, є членом сім`ї позивача, зареєстрований за вказаною адресою, але з 01 березня 2012 року не проживає за адресою реєстрації. Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України, у абз. 1 п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За наведених обставин, відповідач на підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 Житлового кодексу, як такий, що був відсутній за місцем реєстрації понад встановлені строки, підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в судовому порядку. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 28.05.1992 року, який зареєстровано в реєстрі за № 2-1119. Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. Згідно з довідкою про склад сім`ї №257 від 01.12.2020 року, виданої головою квартального комітету № 2 Олександрійської міської ради за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - власник, [PERSON] , [INFO] - дружина, [PERSON] , [INFO] - донька, [PERSON] , [INFO] - донька, [PERSON] , [INFO] - син, який зареєстрований, але не проживає з 01.03.2012 року. Згідно з актом від 01.12.2020 року, затвердженого головою квартального комітету № 2 Олександрійської міської ради та сусідами по вулиці за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] в будинку з 01 березня 2012 року не проживає. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає в будинку [ADDRESS] з 01 березня 2012 року, можливість збереження жилого приміщення за відповідачем судом не встановлено, тому суд вважає, що реєстрація відповідача в будинку за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved