Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач звернулася в суд із вказаним вище позовом, в якому просить: визнати недійсним Договору купівлі-продажу садового будинку від 26 червня 2016 року; внаслідок визнання договору купівлі-продажу садового будинку недійсним, просить застосувати норму ч.2 ст.216 Цивільного кодексу України, і стягнути з відповідача в її користь суму 686860 гривень та судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 06 квітня 2011 року, між нею та відповідачем укладено договір позики, і згідно договору позики, було укладено іпотечний договір. Згідно з договором позики, нею було отримано 398000 (триста дев'яносто вісім тисяч) гривень, і внаслідок договору позики, згідно з договором іпотеки, нею було передано в заставу відповідачу її нерухоме майно, а саме садовий будинок, що знаходиться під [ADDRESS]. Садовий будинок на час передачі складав площу в 28.7 квадратних метрів, і окрім того земельну ділянку площею 0.0922 га, кадастровий номер [NUMBER]. 20 жовтня 2015 року, Дрогобицьким міськрайонним судом було винесено рішення про визнання права власності за [PERSON] на садовий будинок, що знаходиться під номером 2 та земельну ділянку площею 0.0922 га, кадастровий номер [NUMBER] в садівничому товаристві «Здоров'я». У своєму рішенні, суд ніде не зауважив, що площа будинку, яка була вказана в договорі іпотеки, і реальна площа будинку відрізнялися, так як від 6 квітня 2011 року, до 20 жовтня 2015 року, вона добудувала садовий будинок, і він вже складав площу не 28.7 квадратних метрів, а 74.9 квадратних метрів. Таким чином, було добудовано 46.2 метри квадратних, що не було відображено в іпотечному договорі. 27 червня відповідач укладає договір купівлі-продажу вище вказаного садового будинку, з [PERSON] Внаслідок договору купівлі-продажу садового будинку, було продано садовий будинок загальною площею 74,9 кв.м. за ціною 205070,00 (двісті п'ять тисяч сімдесят гривень), а також земельну ділянку площею 0,0922 га за ціною 128595,00 (сто двадцять вісім тисяч п'ятсот дев'яносто п'ять гривень. Таким чином, договір купівлі продажу садового будинку, порушує умови договору іпотеки, складеного 6 квітня 2011 року, в пункті 5.4 якого чітко вказано, що ціна продажу предмету іпотеки здійснюється за згодою сторін. Продаючи предмет іпотеки, а саме садовий будинок разом з земельною ділянкою, відповідач ціну з нею не узгоджував, і її не повідомляв, на її думку, вартість майна була спеціально занижена, з метою отримання матеріальної вигоди відповідача. Згідно з висновком експертної оцінки від 13 травня 2017 року, ринкова вартість проданого майна становила наступні ціни: за садовий будинок 878945 (вісімсот сімдесять вісім тисяч дев'ятсот сорок п'ять гривень), а вартість земельної ділянки становить 205915 (двісті п'ять тисяч дев'ятсот п'ятнадцять гривень), загальна сума 1084860 (один мільйон вісімдесять чотири тисячі вісімсот шістдесять гривень). Таким чином, даним договором-купівлі продажу садового будинку, їй було завдано шкоду у розмірі 751 195 (сімсот п'ятдесят одна тисяча сто дев'яносто п'ять гривень), так як відповідач продав її садовий будинок за ціною нижчою вартості будинку, внаслідок чого їй було нанесено матеріальну шкоду. Позивач [PERSON] та її захисник Стегніцький А.М. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити. Представники відповідача: [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову покликаючись на те, що відповідач не був зобов»язаний узгоджувати із позивачем, вартість майна, так як він набув право власності на даний будинок і земельну ділянку на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 20.10.2015 року, а не на підставі Договору Іпотеки. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 06 квітня 2011 року, між позивачем та відповідачем укладено договір позики та іпотечний договір. Згідно з договором позики, позивачем було отримано 398000 (триста дев'яносто вісім тисяч) гривень. Згідно договору іпотеки, позивачем було передано в заставу відповідачу нерухоме майно, а саме садовий будинок, що знаходиться під [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0.0922 га, кадастровий номер [NUMBER]. Із рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.10.2015 року № 442/6818/14-ц, вбачається, що за [PERSON] визнано право власності на садовий будинок, що знаходиться під номером 2 та земельну ділянку площею 0.0922 га, кадастровий номер [NUMBER] в садівничому товаристві «Здоров'я». Відповідно до ч. 3 ст.. 61 ЦПК України «Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини», таким чином факт набуття відповідачем права власності на садовий будинок, що знаходиться під номером 2 та земельну ділянку площею 0.0922 га, кадастровий номер [NUMBER] в [ADDRESS], доказуванню не підлягають. Відповідно до ст.. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються судами Іменем України і є обов»язковими до виконання на всій території України. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Будучи власником вказаного вище нерухомого майна, [PERSON] 27.06.2016р. уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] Відповідно до п. 1. Вказаного договору «…Продавець передає у власність, а Покупець приймає у власність садовий будинок під №2 у садівничому товаристві обслуговуючому [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0922 гектара, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], і оплачує їх вартість за ціною та на умовах, встановлених цим договором» Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Як передбачено ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, так як відповідач будучи одноосібним власником садового будинку [NUMBER] та земельної ділянки площею 0.0922 га, кадастровий номер [NUMBER] в [ADDRESS], під час укладення договору-купівлі продажу з [PERSON] не був зобов»язаний узгоджувати із позивачем ціну, так як право власності на це майно він набув на підставі рішення суду, інших підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним позивачем не наведено та судом не встановлено.

Outcome: dismissed