Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між нею та відповідачем [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5833/19/001847 від 21.05.2019 року марки «Mercedec-Benz Vario 614D» номер кузова [NUMBER] днз [NUMBER] ; визнати зазначений автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності на нього за [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5833/19/001848 від 21.05.2019 року марки «Mercedec-Benz Atego 1318» номер кузова [NUMBER] днз [NUMBER] ; визнати зазначений автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності на нього за [PERSON] ; визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 08 червня 2019 року, засвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського округу Київської області Іванковою І.О. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій №948; визнати зазначене нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності на зазначений будинок по Ѕ частині за [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210700000:02:007:0003, за адресою [ADDRESS] , засвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського округу Київської області Іванковою І.О. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій №952; визнати зазначене нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності на зазначену земельну ділянку по Ѕ частині за [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона більше 20 років проживала з відповідачем [PERSON] без реєстрації шлюбу,вели спільне господарство та в них був спільний сімейний бюджет. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] . За час спільного сімейного проживання ними було придбано майно, яке відповідач почав відчужувати без відома позивачки, що порушує її законні права на це майно, а тому вона вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подавши до суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності, вимоги позову визнав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник подав до суду письмову заяву про слухання справи у їх відсутності, вимоги позову визнають в повному обсязі. Оскільки відповідачі визнали, пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч. 3, 4 ст. 200, ст. 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. На підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України справа розглянута за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] , та його батьками записано [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно Договору купівлі-продажу №5833/19/001847 від 21.05.2019 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив автомобіль марки «Mercedec-Benz Vario 614D», номер кузова [NUMBER] днз [NUMBER] (а.с. 18-19), на підставі чого на ім`я [PERSON] було видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 21.05.2019 р. та присвоєно днз [NUMBER] (а.с. 23). На підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу №5833/19/001848 від 21.05.2019 року, [PERSON] придбав у [PERSON] автомобіль марки «Mercedec-Benz Atego 1318» номер кузова [NUMBER] днз [NUMBER] (а.с. 24-25), на підставі чого на ім`я [PERSON] було видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 21.05.2019 р. та присвоєно днз [NUMBER] (а.с. 29). Згідно Договору дарування житлового будинку від 08.06.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського округу Київської області Іванковою І.О., [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами та будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30-31), про також свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 32). Згідно Договору дарування земельної ділянки від 08.06.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського округу Київської області Іванковою І.О., [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210700000:02:007:0003, за адресою [ADDRESS] (а.с. 33-34), про також свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 35). За ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.ч.2 і 4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1568цс16 від 07.12.2016, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тож при вирішенні питання щодо визнання право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, об`єднання зароблених коштів на придбання майна для поліпшення побуту сім`ї, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст. 66 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як вбачається з положень ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу. Положеннями ст.69 СК України встановлено, що чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу, а відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до статті 64 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які незаборонені законом,як щодо майна,що є їхньою особистою приватною власністю,так і щодо майна,яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За змістом ч. 1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Отже, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. ст. 76-77, 80, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Положеннями п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст.ст. 3, 74 СК України). У відповідності до положень п.6 рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-135цс13, згідно правового висновку якої вбачається що, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Виходячи з п.5постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей215та216 ЦКУкраїни, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо до сто вірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши визнання відповідачами позову, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, оскільки під час розгляду справи позивачем повністю доведено нікчемність укладених між відповідачами спірних договорів, що є підставоювважати їх недійсними. Крім того, факт спільного проживання однією сім`єю сторонами не заперечується, а тому на підставі ст. 74 СК України, все майно набуте ними за час спільного проживання є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між подружжям.

Outcome: approved