Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області 26.09.2015, актовий запис №95, та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до повноліття дитини. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 26 вересня 2015 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина- [PERSON] , [INFO] . Після народження сина відповідач повернувся до м. Луганськ, де до цього часу проживав, та після чого участі у вихованні сина не приймав. Позивач зазначає, що спільне з відповідачем життя не склалося, шлюбні відносини фактично припинені, між подружжям зникло почуття любові та поваги, спільне господарство не ведеться, подальше збереження сім`ї є неможливим, оскільки відповідач не бажає відновлювати стосунки та спілкуватися з сином. Можливість подальшого примирення з відповідачем позивач не розглядає. Спір про розділ майна та претензії матеріального характеру відсутні. Після розірвання шлюбу спільний син подружжя буде проживати з позивачем. Відповідач участі в утриманні та вихованні сина не приймає, добровільно коштів не надає, тому позивач змушена звернутися до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 02.02.2021 було відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 25.02.2021. 25.02.2021 судове засідання відкладено до 24.03.2021 у зв`язку з неявкою відповідача. 24.03.2021 судове засідання відкладено до 12.04.2021 у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, на позовних вимогах наполягає, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом оголошення на офіційному сайті Новопсковського районного суду Луганської області, заяв про відкладення, розгляду справи без його участі не надав, відзив на позовну заяву не пред`явив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Матеріалами справи встановлено, що з 26 вересня 2015 року сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 26 вересня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 95. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області, батьком дитини є відповідач - [PERSON] . Відповідно до акту підтвердження проживання від 23.02.2021, виданого Новопсковською селищною радою, який складено старостою [PERSON] , з вересня 2015 року [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] спільно проживали у будинку батьків за адресою: [ADDRESS] . Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після народження сина у липні 2016 року [PERSON] покинув дружину та сина, та за словами сусідів [PERSON] та [PERSON] повернувся до м. Луганськ. Після чого участі у вихованні сина не приймав та до с. Кам`янка Новопсковського району більше не повертався. На даний час син [PERSON] проживає разом з нею та її батьками та повністю перебуває на їх утримання. Частинами 3 та 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 Сімейного кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається з свідоцтва про шлюб позивач у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище з « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [PERSON] ». Позивач в позовній заяві просила залишити прізвище « [PERSON] ». Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог щодо розірвання шлюбу позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 цієї статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, ст. 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов пред`явлено до суду 13.01.2021. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ з відповідними змінами та доповненнями, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. За змістом ст. 141 Сімейного кодексу України проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до норм чинного законодавства за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, та те, що відповідач відзиву, заперечення на позовну заяву не надав, він є особою працездатного віку і за законом зобов`язаний утримувати свого неповнолітнього сина, який проживає окремо від нього, до досягнення ним повноліття, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені матеріалами справи. Крім того, суд роз`яснює, що відповідно до ст. ст. 80, 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах сплати платежу за один місяць. На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі, які складаються з судового збору у розмірі 908,00 грн. за подання позовної заяви про стягнення аліментів, від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь держави. За подання позовної заяви про розірвання шлюбу позивачем сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved