Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що [INFO] року померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 2,6555 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області. Спадкоємцем померлої за заповітом був [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, оскільки помер. Вона мала право на обов'язкову частку після смерті матері, спадщину після її смерті також прийняла. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який було виготовлено та видано [PERSON], втрачено, що перешкоджає оформити спадщину у встановленому законом порядку. Просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 2/3 частини належної померлій [PERSON] земельної ділянки площею 2,6555 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, вказав, що позовні вимоги підтримує. Представник відповідача Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області в судове засідання не з'явився, сільський голова подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради. Представник відповідача відділу у Миронівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 06 липня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Васильківського міськвиконкому Київській області. Встановлено, що померлій [PERSON] на підставі рішення Карапишівської сільської Ради народних депутатів від 10 січня 2001 року № 1 передано у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку площею 2,6555 га. В підтвердження права власності на вказану земельну ділянку було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], копію якого додано до позовної заяви. Зазначений державний акт було зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 30 вересня 2001 року за № 1298. Оскільки спадщина відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Згідно положень ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження про те, що все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те , що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] [PERSON] вступив в управління спадковим майном померлої, проте спадкові права не оформив. Такі обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи померлої [PERSON] Згідно положень ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до приписів ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. 24 липня 2000 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулася її непрацездатна дочка [PERSON], [INFO]. У заяві повідомила нотаріуса про наявність спадкового майна, просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на обов'язкову частку. Згідно правил ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. До матеріалів справи позивачем додано письмові докази, які підтверджують родинні відносини позивача та померлої. Такими доказами є свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане повторно 01 лютого 1962 року Старченківським районним бюро ЗАГС, свідоцтво про одруження серії [NUMBER], видане 28 березня 1969 року Васильківським районним бюро ЗАГС. Нотаріус перевірив чинність складеного померлою заповіту, обставини щодо наявності підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку, відсутність інших спадкоємців першої черги, визначив розмір обов'язкової частки. Спадкування обов'язкової частки в спадщині здійснюється на підставах, встановлених законом, шляхом прийняття спадщини. Право на обов'язкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту. Позивач набула право на обов'язкову частку в спадщині та має перешкоди у оформленні спадкових прав. Згідно з пунктами 4.12,4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 за № 282/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У матеріалах спадкової справи міститься повідомлення нотаріуса від 22 червня 2017 року № 729/02-14, за змістом якого перешкодою у вчиненні нотаріальних дій, що полягають у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, є відсутність документів, що підтверджують право власності на земельну ділянку. Спадкоємець не подав нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на майно у виді земельної ділянки, право власності на яке підлягає державній реєстрації, оскільки оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] втрачено. Дані обставини наведені позивачем, підтверджені оголошенням у газеті «Миронівський край» від 17 червня 2017 року. Чинне законодавство України не передбачає можливості видачі спадкоємцю дублікату державного акту, який був оформлений на померлу. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 вказаної статті визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними. Оскільки спадкоємець померлої [PERSON] не має змоги оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно, питання визначення належності права на майно має вирішуватись у судовому порядку, рішення суду буде юридичним документом для оформлення спадкових прав. На підставі викладеного, ст.ст.529, 535, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 16, 1216 - 1218, 1296, 1297 ЦК України,

Outcome: approved