Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовною заявою до відповідачів, в якій просить позбавити [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , права користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . У вищезазначеному домоволодінні зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , але з 01.01.2014 вони фактично не проживають в будинку, їхніх особистих речей в будинку не має, вони не сплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку та не приймають участі у спільному побуті. Звернутися до відповідачів з вимогою про добровільне зняття з реєстрації позивач не має можливості, так як на даний час останні проживають за межами України в Російській Федерації, де вже мають постійне місце проживання та прописку. Посилаючись на те, що реєстрація відповідачів в належному позивачу будинку порушує її права як власника будинку, позивач просила позбавити відповідачів права користування належним їй житловим приміщенням. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 21 квітня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 17 травня 2021 року, залучено до участі у справі третю особу, визнано явку позивача [PERSON] обов`язковою. 17 травня 2021 року підготовче судове засідання відкладено до 03 червня 2021 року у зв`язку з неявкою позивача та відповідачів. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 03 червня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 15 липня 2021 року. В судове засідання позивач, явку якої суд визнав обов`язковою, не з`явилася. В позовній заяві просила справу розглядати без її участі. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в тому числі і шляхом оголошення на офіційному сайті Новопсковського районного суду Луганської області, про наявність поважних причин неявки до судового засідання не повідомили, відзиву на позов, заяви про відкладення розгляду справи до суду не направили. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. За змістом ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Зважаючи, що відповідачі повідомлялися належним чином про дату, час і місце розгляду справи та будь-яких клопотань з цього приводу від них не надходило, а від позивача та представника заінтересованої особи надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області 22.07.2002, позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 30 січня 1990 року. З довідки, виданої виконкомом Новопсковської селищної ради Луганської області 23.03.2021 за вих. № 152, вбачається, що в будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але не проживають з 2014 року, син позивача [PERSON] , 1980 року народження, та її донька [PERSON] , 1982 року народження. Згідно з актом підтвердження не проживання від 22.03.2021, складеним депутатом Новопсковської селищної ради Мащенком С.І. в присутності громадян [PERSON] та [PERSON] , в будинку за адресою: [ADDRESS] , громадяни [PERSON] та [PERSON] не проживають з 01.01.2014 по теперішній час. \~ \~ \~ \~Таким чином, з наданих суду доказів встановлено, що зазначені вище особи зареєстровані, але не проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] , з 2014 року. Гарантуючи захист права власності, передбаченого ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. ст. 379, 380 ЦК України). Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Стаття 317 ЦК України вказує, що право власності являє собою право на володіння, користування та розпорядження майном, причому, відповідно до Конституції України захист права власності забезпечується державою. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеження у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та просила захистити її права як власника вказаного житлового приміщення шляхом позбавлення відповідачів права користування житлом, з огляду на їх не проживання в будинку понад сім років. На підтвердження наявності права власності на житловий будинок по [ADDRESS] позивачем до суду надано копію заповіту від 02.08.1978 та копію технічного паспорту від 16.02.1988. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіривши під час судового розгляду обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме щодо права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що зазначені позивачем обставини не підтверджені належними і допустимими доказами з огляду на таке. Так, згідно з заповітом від 02.08.1978, посвідченим виконавчим комітетом Риб`янцівської сільської ради Новопсковського району Ворошиловградської області, зареєстрованим в реєстрі за № 22, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: все своє майно, яке на день смерті буде належати йому, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, в тому числі житловий будинок, заповів позивачу. Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України. Так, згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно із ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї. Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Однак, в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надала жодних доказів того, що в межах строку, наданого цивільним законом, вчинила дії, які б свідчили про прийняття нею спадщини за заповітом після спадкодавця [PERSON] подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини або на час відкриття спадщини постійно проживала спільно із спадкодавцем, та відповідно набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, зі змісту самого заповіту не можливо встановити, який саме житловий будинок заповів [PERSON] позивачу. Суд також вважає неспроможними посилання позивача на технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] , як на доказ права власності на зазначений житловий будинок, оскільки технічний паспорт на об`єкт нерухомості не є правовстановлюючим документом та не породжує права чи обов`язки для особи. Технічний паспорт на об`єкт нерухомості є технічним документом, який не створює будь-які права чи обов`язки для позивача. За таких підстав, суд приходить до висновку, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Між тим, за положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Оскільки в ході судового розгляду позивачем не надано доказів того, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позивачем не доведено порушення її прав чи інтересів відповідачами, а тому її право не підлягає захисту судом. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14, в якій зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення або відмову в їх задоволенні. Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог судовий збір, понесений позивачем при зверненні до суду, відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed