Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач звернулася до Ватутінського міського суду Черкаської області з цивільним позовом у якому просить стягнути з [PERSON] на її користь кошти у розмірі 2 000 доларів США за договором позики від 28.01.2019 року, кошти у розмірі інфляції 527 грн. - індекс інфляції за весь час прострочення та 217 грн. - 3% річних, а також судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.01.2019 року [PERSON] позичила у неї кошти у розмірі 2 000 доларів США на особисті потреби, про що власноруч написала відповідну розписку, у якій обіцяла повернути отримані кошти до 01.04.2019 року. З настанням вказаного терміну відповідач уникає спілкування з нею, на усні прохання та письмову вимогу повернути позичені кошти не реагує. Таким чином, врегулювати спір щодо повернення вказаних коштів у досудовому порядку не має можливості. Додатково наведено розрахунок 3 % річних у розмірі 217 грн. та інфляційних втрат у розмірі 527 грн. з розрахунку суми боргу 52 720 грн. (курс долара США на дату подачі позовної заяви 26,36 х 2 000), строку прострочення (50 днів) та індексу інфляції у квітні (101,0). Позивач будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву за змістом якої підтримує позовні вимоги, просить розглянути справу за її відсутності та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, будучи належним чином повідомленою, у розумінні п.п. 1, 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про місце, дату та час розгляду справи, у судові засідання 09.07.2019 року, 26.07.2019 року, 12.08.2019 року та 29.08.2019 року не з`явилася, відзив на позов не надала, поважність причин неявки не повідомила. Водночас 12.08.2019 року на офіційну електронну адресу суду надіслала листа про відкладення розгляду даної справи у зв`язку з перебуванням поза межами країни до 15.08.2019 року та бажанням особисто бути присутньою на судовому засіданні та дати пояснення по суті спору. У подальшому, [PERSON] 29.08.2019 року до суду не з`явилась, інших повідомлення від її імені до суду не надходило. З огляду на вказане, судом 29.08.2019 року постановлено ухвалу про проведення розгляду даної справи у заочному порядку. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України, крім іншого, обов`язком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] 28.01.2019 року отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США, які зобов`язувалася повернути до 01.04.2019 року, що підтверджується розпискою від 28.01.2019 року. Станом на дати подачу позовної заяви та розгляду справи [PERSON] взятих на себе зобов`язань не виконала - грошові кошти [PERSON] не повернула. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статей 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормами ст. 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, вбачається, що чинне законодавство не містить заборони на укладення та виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, зокрема договорі позики. У разі отримання у позику іноземній валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Аналогічний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц, у якій також вказано, що з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Укладеним між сторонами 28.01.2019 року договором позики не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення у грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу у розмірі 2 000 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. Таким чином, наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за позикою від 28.01.2019 року у розмірі 2 000 доларів США, без визначення її еквіваленту у національній валюті. Положеннями ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. З огляду на вказане, враховуючи те, що прострочене зобов`язання, яке підлягає стягненню з відповідача, визначене у розмірі 2 000 доларів США, суд вважає, що нарахування 3% річних має здійснюватися саме з вказаної суми. При цьому, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 2 000 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 02.04.2019 року до дня ухвалення судового рішення - 29.08.2019 року, що становить 81 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Аналогічний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц, у якій також вказано, що нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Таким чином, розмір 3 % річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 24,50 доларів США (2 000 доларів США х 149 днів х 3 / 100 / 365). Вирішуючи питання щодо заявлених позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат, суд враховує наступне. Відповідно до змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, крім іншого, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. З огляду на вказане, вбачається, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 01.03.2017 року у справі № 6-284цс17, від 11.10.2017 року у справі № 423/468/16-ц. Враховуючи вказане, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат, а тому у задоволенні позовних вимог у даній частині слід відмовити. Таким чином, суд вважає, що наявні достатні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог - стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 2 024,50 доларів США, з яких: 2 000 доларів США - сума боргу за договором позики від 28.01.2019 року; 24,50 доларів США - 3 % річних від суми простроченої заборгованості, оскільки інші позовні вимоги не підлягають до задоволення. У відповідності до змісту ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, крім інших, звільняються позивачі - особи з інвалідністю ІІ групи. Відповідно до пп. 1) п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З огляду на вказане, враховуючи те, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК № 2 серії 12 ААА № 191878 від 07.10.2015 року, у відповідності до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача у дохід держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп., що є мінімальним розміром, який передбачений за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру, від сплати якого звільнена позивач, оскільки підстав для звільнення [PERSON] від його сплати судом не встановлено. Положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, крім іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у даній справі позивачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 20.06.2019 року та попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу у розмірі 1 500 грн. Водночас позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження оплати вартості послуг на правничу допомогу, яка зазначена у вищевказаному розрахунку. Враховуючи те, що сума понесених судових витрат підлягає доказуванню на загальних підставах, суд вважає, що відсутні достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial