Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

позивач звернулася в суд із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 20 листопада 2010 року з відповідачем зареєструвала шлюб, від якого у них 10 вересня 2011 року народився син [PERSON]. Однак, подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні погляди на сімейне життя, відповідач зловживає спиртними напоями, внаслідок чого між ними постійно виникають сварки. Оскільки відповідач самоусунувся від виконання своїх обовязків щодо матеріального забезпечення сімї, тому вона влаштувалася на роботу до патрульної поліції в м. Ужгороді та Мукачеві ДПП України. Таке її рішення [PERSON] сприйняв вкрай негативно, на ґрунті ревнощів постійно влаштовував скандали, які супроводжувалися приниженнями її людської гідності та погрозами фізичної розправи, в тому числі у присутності їх сина. При цьому, будь-які її спроби врегулювати сімейні відносини з метою збереження шлюбу та в інтересах дитини були марними. Крім цього, їй стало відомо, що чоловік має близькі стосунки з іншою жінкою. За таких обставин, вона була змушена переїхати з сином проживати за місцем її реєстрації. Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач не заперечує проти розірванню шлюбу та залишення сина на подальше виховання з нею, тому просить позов задовольнити. Ухвалою Перечинського районного суду від 11 травня 2018 року [PERSON] та [PERSON] надано строк для примирення 2 (два) місяці, а провадження у справі до закінчення визначеного судом строку для примирення зупинено. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 20 серпня 2018 року провадження у даній справі поновлено та призначено судове засідання на 14.30 год. 24 вересня 2018року. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Вогар». Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не зявився, подав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позов визнав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 20 листопада 2010 року у виконкомі Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне - Миньо) [PERSON], [INFO], актовий запис № 219 (а. с. 7). Від даного шлюбу 10 вересня 2011 року у них народився син [PERSON] (а. с. 8). Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні характери та розходження поглядів на шлюб і сімю. Питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, відповідач позовні вимоги визнав, а строк для примирення, наданий подружжю, результатів не дав. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як вбачається з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом № 3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та інтересам їх дитини, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно ч. 1 ст. 141 цього Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, відповідно до квитанції № [NUMBER] від 26 січня 2018 року позивачем сплачено 704,80 грн. судового збору (а. с. 1). Таким чином, враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, [PERSON] з державного бюджету слід повернути 352,40 грн. (704,80 грн. х 50%), а інші 50% судового збору стягнути на її користь з [PERSON], що відповідає положенням ст. ст. 141, 142 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved