Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою в якій просить надати їй дозвіл на виїзд дочки [PERSON] до Польщі на період її навчання з 10 серпня 2018 року по [INFO] без дозволу (згоди) батька [PERSON]. Мотивуючи вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого народилась дочка [PERSON],[INFO]. Після розірвання шлюбу 26.10.2004 року, донька залишилась проживати з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, розвитком доньки не цікавиться. Більше того, позивач зверталась декілька разів до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд дитини до Польщі на навчання, але він проігнорував та не надав жодної відповіді, що змушує звернутись з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, пояснивши, що дочка вступила до технікуму за професією технік (спеціаліст) з організації реклами в м. Глівіце. Відповідач не підтримує з дочкою ніяких відносин. З позивачкою не спілкується після розлучення. Дозволу на виїзд не надає з невідомих їй причин. Він просто ігнорує її прохання без пояснень. Просила надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки [PERSON], за кордон до Польщі у період з 10 серпня 2018 року по [INFO], без згоди батька. Також позивач не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Представник третьої особи служби у справах дітей Миргородської міської ради вважала що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. У встановлений судом строк відповідач відзив не подав, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Згідно з частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик відповідача в підготовче засідання призначене на 02 серпня 2018 року та судове засідання призначене на 08 серпня 2018 року було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України, проте відповідач в судове засідання призначене на 08 серпня 2018 повторно не з'явився. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явилася в судове засідання без повідомлення причин, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не подала до суду відзив, а позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 листопада 2001 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про народження, свідоцтвом про розірвання шлюбу, свідоцтвом про укладення шлюбу та зміну прізвища позивачки із [PERSON] на [PERSON] (а.с.7,8, 9). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] вступила до першого класу технікуму за професією технік (спеціаліст) з організації реклами в спілці Економіко-Технічних Шкіл імені Тихотемних в м. Глівіце, навчання триває 4 роки з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2022 року (а.с. 39-42). Відповідно до частини другої та четвертої статті 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Частина перша статті 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ч.2 ст. 141 СК України). Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Згідно з частинами першою та другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням наявності обставин визначених у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а також питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу одного з батьків на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень позивача, у позивача існують труднощі в отриманні від батька дитини дозволу на вивезення доньки за кордон. Стаття 3 Конвенції про права дитини визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не на постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. З урахуванням вищезазначених обставин, суд зважує на те, що позбавлення можливості неповнолітньої [PERSON] виїхати за кордон на навчання порушує її законні права та інтереси. Зокрема передбачені статтями 33,53 Конституції України, які визначають для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та право кожного на освіту. Суд вважає, що виїзд дитини за кордон на навчання забезпечить її право на отримання освіти, сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача, як батька дитини, і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні, спілкуванні із неповнолітньою дитиною. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини п'ятої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оскільки, у позивача є труднощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дочки за межі України для тимчасового перебування на період навчання, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та законними, доведеними матеріалами справі та такими, що підлягають задоволенню. З урахуванням вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, позивач не наполягала на відшкодуванні їй судових витрат зі сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: approved