Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, яким просила визнати відповідача, який являється її колишнім чоловіком, таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала, що є власником зазначеної нерухомості, у якій, в свою чергу, зареєстрований її колишній чоловік, тобто відповідач, який з кінця 2018 року не проживає у даному будинку та факт його реєстрації перешкоджає заявнику у повній мірі розпоряджатись вищевказаним нерухомим майном. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України, розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності заперечення сторін щодо цього. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідач відзиву на позов не подав, свого ставлення до позовної вимоги не висловив. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. Позивачу на праві власності належить 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 8.05.1992 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №35015150 від 17.03.2015 року (а.с. 8-9). Як вказує позивач, [PERSON] зареєстрований у вказаному житловому будинку, але фактично з кінця 2018 року в ньому не проживає. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25.10.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 11). Відповідно до акту №10 про встановлення факту від 8.02.2019 року, складеного позивачем в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON] , відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але з листопада 2018 року не проживає за вказаною адресою (а.с 10). Правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані положеннями наступних норм матеріального права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст. ст. 15-16 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України). Проаналізувавши фактичні обставини справи та норми законодавства, якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Позивач заявленими вимогами ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком. Разом з тим, надані суду тим самим позивачем матеріали свідчать про зареєстровані права власності не на весь спірний житловий будинок, а на 1/2 його частку. Інформація про власника (власників) решти частки житлового будинку в матеріалах справи відсутня. Аналіз вищевказаних судом норм матеріального закону дає підстави вважати, що право на звернення до суду з позовом про визнання особи права користування житловим приміщенням має виключно власник такого житла, що виключає факт порушення прав заявника і, як наслідок, підстави для їх захисту судом. Крім цього, в акті №10 про встановлення факту непроживання відповідача за вищевказаною адресою, складеного позивачем в присутності двох сусідів, зазначено, що такий акт складено для надання відповідної довідки виконавчим комітетом сільської ради. Матеріали справи не містять довідки виконавчого комітету Станишівської сільської ради про непроживання відповідача у спірному будинку, а відтак, акт [ADDRESS] про встановлення факту непроживання відповідача, складений позиваче в присутності двох сусідів не може бути визнаний судом належним та достатнім доказом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed