Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

позивач звернулась з вказаним позовом, в подальшому уточнивши свої вимоги та просила стягнути з відповідача на свою користь 14\~264 грн. 86 коп. не виплаченої заробітної плати, 42\~428 грн. 88 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та понесені судові витрати. Свої вимоги мотивує наступним. Вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 04.02.2002 та була звільнена 31.12.2020. Після звільнення відповідач не здійснив повного розрахунку належних їй сум, а тому станом на день подачі позивачем уточненої позовної заяви сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за 72 дня становить 42\~428 грн. 88 коп. та 14\~264 грн. 86 коп. Своїм правом на подання відзиву на позов відповідач у визначений строк відповідно до положень ЦПК України не скористався. Тому, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 12.03.2021 представник юридичного сектору апарату Ніжинської РДА Хоренко Д.А. подав до суду заяву про згоду з позовними вимогами в повному обсязі та розгляд справи без їх участі. Проти стягнення заборгованості по заробітній платі не заперечив. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 04.02.2002, працювала на посаді бухгалтера, з 06.02.2018 переведена на посаду заступника головного бухгалтера централізованої бухгалтерії, 31.12.2020 звільнена у зв`язку з ліквідацією централізованої бухгалтерії, що вбачається із копії трудової книжки позивача (а.с.8-9). Відповідно витягу з наказу №56-К від 30.10.2020 відповідача було попереджено про заплановане звільнення (а.с.10-11). З копії наказу №74-К від 31.12.2020 позивача звільнено з посади заступника головного бухгалтера централізованої бухгалтерії з 31.12.2020 у зв`язку з ліквідацією централізованої бухгалтерії з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку (а.с.12). З довідки №01-15/31 від 18.01.2021 вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем складає 14\~264 грн. 86 коп. (а.с.16). З довідки №01-15/46 від 18.01.2021 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 586 грн. 29 коп. (а.с.15). За змістом ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до змісту статтей 1,2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Статтею 2 ЦПК України\~встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). На підставі наявних у справі матеріалів достовірно встановлено, що станом на час звільнення і до цього часу відповідач не провів повного розрахунку з позивачкою, не виплатив їй заробітної плати за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільнення, розмір якої підтверджується вищевказаною довідкою, виданою відповідачем. Докази на підтвердження спору сторін про розмір належних до виплати сум позивачу при звільненні відсутні. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості при звільненні, а саме суми компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги при звільненні. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу (підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачці сум мала бути здійснена відповідачем саме в день її звільнення. Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивачки щодо невиплати належних їй при звільненні сум, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є підставною. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 розділ IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розділ IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Такий розрахунок відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування, зокрема, Постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі №635/2084/16-ц та Постанові Верховного Суду від 02.08.2019 у справі №755/17855/16-ц. Виходячи з аналізу зазначених норм, для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід враховувати кількість робочих днів затримки, а не календарних днів, як вказано позивачкою. Так, середньоденна заробітна плата позивачки складає 586 грн. 29 коп., що визнається відповідачем та про що ним надано відповідну довідку. Період затримки розрахунку з 01.01.2021 до дня розгляду справи (винесення рішення) складає 48 робочих днів. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за цей період складає: 586 грн. 29 коп. х 48 робочих днів = 28\~141 грн. 92 коп. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір та на користь позивачки сплачений нею при зверненні до суду та понесені витрати на правничу допомогу, які підтверджені договором про надання правової допомоги, розрахунком витрат та товарним чек ом.

Outcome: partial