Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача /третя особа - Служба по справам дітей Ренійської районної державної адміністрації/ про надання дозволу на виїзд за кордон дитини та дозволу на реєстрацію дитини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 25 червня 2016 року. Шлюб між сторонами не розірвано, однак вони вже значний час проживають окремо та не підтримують подружніх стосунків. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Донька проживає разом з матір'ю та знаходяться повністю на її утриманні та вихованні. Позивач піклується про доньку, займається її духовним та фізичним розвитком, а також - освітою дитини. На теперішній час у [PERSON] виникла можливість повезти дитину за кордон у подорож. Крім того, у неї є родичі, які проживають в Республіки Молдова. Однак відповідач відмовляється дати посвідчену згоду на виїзд доньки за кордон. Також, позивач без згоди батька не може провести реєстрацію дитини за місцем її проживання. Позивачу судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце його проведення сповіщалася, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката [PERSON], в якій вона просить розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують, проти заочного вирішення справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засідання, позивач з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 25 червня 2016 року. Шлюб між сторонами не розірвано, однак вони вже значний час проживають окремо та не підтримують подружніх стосунків. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Донька проживає разом з матір'ю та знаходяться повністю на її утриманні та вихованні. Позивач піклується про доньку, займається її духовним та фізичним розвитком, а також - освітою дитини. На теперішній час у [PERSON] виникла можливість повезти дитину за кордон у подорож. Крім того, у неї є родичі, які проживають в Республіки Молдова. Однак відповідач відмовляється дати посвідчену згоду на виїзд доньки за кордон. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. На підставі ч. ч. 2-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державною кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягай 16-річного віку, здійснюються тише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягай 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягай 16-річного віху, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», за відсутність згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року наголошує на тому, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи питання щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, суд враховує ті обставини, що це необхідно для забезпечення інтересів дитини, поліпшення її розвитку та стану здоров'я, оскільки остання не може бути позбавлена такої можливості. З наданих суду доказів вбачається, що неповнолітня дитина мешкає з матір'ю, яка самостійно займається її вихованням, освітою та розвитком, відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, а також не надає добровільної згоди на надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди та супроводу батька. Таким чином суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність задоволення позову для забезпечення інтересів дитини та не допущення порушення прав останньої. Крім того, позивач без згоди батька не може провести реєстрацію дитини за місцем її проживання, оскільки у відповідності до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання /перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] проживає з матір'ю, а відповідач добровільно не надає згоду на реєстрацію доньки за місцем проживання позивача. Враховуючи той факт, що захист прав дітей є пріоритетним в національному та міжнародному праві суд приходить до висновку, що позов має бути задоволено. На підставі викладеного та

Outcome: approved