Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до ПрАТ «Запоріжвогнетрив» про стягнення моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Запоріжвогнетрив» з 28.01.2003 року по 02.04.2009 року та з 09.11.2009 року по 18.12.2017 року. Внаслідок тривалого стажу роботи на ПрАТ «Запоріжвогнетрив» в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, 26.09.2017 р. на підставі медичного висновку їй було встановлено професійне захворювання з діагнозом пневмоконіоз першої стадії, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії, група А ЛН-першого-другого ступеня. 20.11.2017 року, за результатами огляду МСЕК, їй встановлено 20% втрати працездатності зі строком переогляду 01.12.2019 року та рекомендовано амбулаторне та стаціонарне лікування профпатолога та пульмонолога, сімейного лікаря. Через отримання професійного захворювання позивач відчуває як фізичній біль, так і моральні страждання, погіршився стан її загального самопочуття, що призвело до зниження її життєвої активності, погіршення взаємин з близькими людьми, зміни звичного устрою і способу життя. З огляду на зазначене, [PERSON] просить стягнути з відповідача спричинену їй моральну шкоду внаслідок професійного захворювання, пов'язаного з виробництвом одноразово у розмірі 30000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат [PERSON], підтримали доводи, викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - Котовська Н.І., у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зазначила про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, з підстав відсутності вини відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання, оскільки позивач була обізнана про наявність важких та шкідливих виробничих факторів праці та свідомо погодилася працювати у вищевказаних умовах, знаючи про негативні наслідки їх впливу на власне здоров`я, продовжувала виконувати роботу в таких умовах тривалий час, тим самим, з власної ініціативи допускала погіршення свого здоров`я. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Запоріжвогнетрив» з 28.01.2003 року по 02.04.2009 року та з 09.11.2009 року по 18.12.2017 року, звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів - 14 років 1 місяць. На теперішній час [PERSON] не працевлаштована. Внаслідок тривалого стажу роботи на ПрАТ «Запоріжвогнетрив» в умовах впливу шкідливих виробничих факторів у позивача виникло професійне захворювання пневмоконіоз першої стадії (q/t, ?), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії, група «А». Легенева недостатність першого-другого ступеня (J 64), про що свідчить Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20.10.2017 р. форма П-4 (а.с.5-6). Зазначеним актом встановлено зв'язок професійного захворювання позивача із роботою у шкідливих умовах праці на ПрАТ «Запоріжвогнетрив». Як зазначено в п.16 Акта, професійне захворювання виникло внаслідок недосконалого технологічного процесу, тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПрАТ «Запоріжвогнетрив». Відповідно до п.17 Акта, причиною виникнення професійного захворювання стала наявність у повітрі робочої зони сушильника (збагачення) ПрАТ «Запоріжвогнетрив» [PERSON] пилу фіброгенної дії - 6,8 - 12,8 мг/м3 (ГДК - 6,0 мг/м3). Відповідно до довідки МСЕК від 20.11.2017 р. серії АБ № 0034416, позивачу було первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності, зі строком переогляду 01.12.2019 року та рекомендовано амбулаторне та стаціонарне лікування профпатолога та пульмонолога, сімейного лікаря (а.с.4). Позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР, ДУ «Український НДІ промислової медицини», про що свідчать долучені до справи виписки із медичної карти стаціонарного хворого (а.с.13-15). Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання № 1110 від 26.09.2017 року у [PERSON] встановлений професійний характер захворювання (а.с.7). На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що професійне захворювання позивача виникло з вини відповідача. Доводи відповідача щодо відсутності його вини в отриманні позивачем професійного захворювання, суд вважає безпідставними, оскільки вони повністю спростовуються дослідженими письмовими доказами. Ті обставини, що [PERSON] була обізнана про шкідливі умови праці, але погоджувалась працювати тривалий час у таких умовах, не звільняють роботодавця від обов'язку створити належні безпечні умови праці, а також від відшкодування шкоди, якщо вона спричинена шкідливими умовами праці здоров'ю працівника. Згідно п.4.1. Рішення конституційного Суду України від 27.1.2004 року № 1-рп/2004 відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо (ст. 158 КЗпП України). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. З цією метою роботодавець забезпечує функціонування системи управління охороною праці, зокрема: впроваджує прогресивні технології, досягнення науки і техніки, засоби механізації та автоматизації виробництва, вимоги ергономіки, позитивний досвід з охорони праці: забезпечує усунення причин, що призводять до нещасних випадків, професійних захворювань, та здійснення профілактичних заходів, визначених комісіями за підсумками розслідування цих причин. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Враховуючи зазначені положення законодавства, саме відповідач мав створити позивачеві, як і іншим своїм працівникам, належні умови праці, за яких настання професійного захворювання або іншого ушкодження здоров'я було б неможливими. Згідно ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ст. 2371 КЗпП України). Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р., зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оцінивши обставини справи та надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач в період виконання трудових обов'язків на підприємстві відповідача, внаслідок наявності у повітрі робочої зони шкідливих речовин отримала професійне захворювання зі ступенем втрати професійної працездатності у 20%, що на думку суду свідчить про наявність у позивача моральних страждань у зв'язку з порушенням життєвих зв'язків, постійним фізичним болем, наявністю потреби у лікуванні, неможливістю вести активний спосіб життя, працювати у відповідних умовах, що вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 2371 КЗпП України. Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховано тяжкість і характер завданих ушкоджень здоров'ю позивача, ступінь втрати її професійної працездатності, пов'язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, виходячи з принципів розумності й справедливості, з урахуванням конституційної значимості здоров'я, беручи до уваги конкретні обставини справи, суд приходить до висновку, що належний розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання [PERSON] становить 13000 гривень. В іншій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження і тому задоволенню не підлягають.

Outcome: partial