Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою про визнання протиправним та скасування розпорядження від 14.09.2020 року № 573 посилаючись на те, що 02.08.2013 року вона уклала шлюб зі [PERSON] . Від шлюбу вони мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18.11.2015 року. Після розлучення, син залишився проживати з нею. Влітку 2020 року [PERSON] звернувся до Служби у справах дітей із заявою про визначення способів участі батька у вихованні дитини. 09.09.2020 року на засідання Комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації були запрошені вона та батько дитини. За результатами розгляду даного питання прийнято Розпорядження № 573 від 14.09.2020 року, яким визначено участь [PERSON] у вихованні їх сина у формі спілкування щоп`ятниці з 13.00 години до 20.00 години до 20.11.2020 року, а надалі щотижня з 13.00 години п`ятниці до 10.00 години суботи. Однак, при ухваленні розпорядження мали місце ряд порушень: не всі члени комісії зазначені у витягу з протоколу засідання були фактично присутні на момент розгляду питання в залі та приймали рішення; не було з`ясовано всі обставини особистого життя батька, стан його здоров`я, умови проживання, оскільки він є емоційною людиною, враховуючи наявні фізичні можливості не завжди враховує їх при спілкуванні з оточуючими та сином, мало місце коли він завдавав фізичний біль дитини «не розрахувавши свої сили» хапаючи чи натискаючи йому на голову; жодним чином не було враховано особисту думку дитини, стан її здоров`я; не враховано той факт, що на момент розгляду питання, батько дитини не спілкування з сином кілька місяців, не враховано і режим навчання та життя дитини, не враховано потреби в налагодженні контакту дитини з батьком в її (позивача) присутності. На запит її адвоката не були надані документи, які подав [PERSON] . Вважає розпорядження протиправним, та просить його скасувати. В судовому засіданні представник позивача підтримав усі обставини викладені в позовній заяві, позовні вимоги, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що відповідачем при визначення способу участі батька у вихованні сина не було враховано його сімейний стан, стан його здоров`я, не з`ясовано чи є умови у батька для різнополих дітей. Підтвердив, що позивач на засіданні Комісії була присутня. В судовому засіданні представник відповідача, який є і представником Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зауважив, що позивачем не було надано доказів порушення процедури прийняття рішення. На засіданні Комісії були присутні батьки дитини, і мати дитини не заперечувала зустрічей з дитиною. При прийнятті рішення були враховані всі обставини, позивач не заперечувала. Сімейний стан батька не перевіряли, оскільки дана обставина не має значення при вирішенні даного питання. В травні 2020 року був скандал з батьком дитини, позивачем та бабусею в присутності дитини, у зв`язку з чим позивач хоче щоб батько зустрічався з сином в її присутності. Третя особа - [PERSON] з позовом не погодився, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що він має право бачитись з дитиною. З минулого літа бачив сина два рази, позивач казала, що син хворіє, то те, що він не хоче з ним бачитись. Час зустрічей з дитиною запропонувала позивач, він хотів інший час, однак погодився з нею. Підтвердив, що він на даний час одружений, та має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Дана справа зареєстрована в Дніпровському районному суді м. Києва 27.10.2020 року. 28.10.2020 року здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями. 02.11.2020 року позов залишено без руху. 09.11.2020 року від позивача надійшли документи на виконання ухвали суду від 02.11.2020 року. Ухвалою від 13.11.2020 року відкрито провадження у порядку загального позовного провадження, в забезпеченні позову відмовлено. 14.12.2020 року надійшов відзив на позовну заяву. 26.01.2021 року за клопотанням представника позивача постановлено ухвалу про витребування доказів. 17.02.2021 року надійшли документи на вимогу суду. Ухвалою суду від 23.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В суді встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, та мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . 18.11.2015 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва за позовом [PERSON] шлюб між сторонами розірвано. [PERSON] позов визнала, та не заперечувала проти розірвання шлюбу. Син сторін проживає з матір`ю. 03.07.2020 року [PERSON] звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про чинення перешкод в спілкуванні з сином, та просив їх надати час з понеділка по вівторок. Службі були надані документи щодо дитини, рішення суду про розірвання шлюбу, особисті ідентифікуючі документи та копії квитанцій щодо переказу коштів [PERSON] 21.07.2020 року на підставі заяви [PERSON] завідувачем сектору Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації складено Акт № 122 обстеження умов проживання - квартири [ADDRESS] , де заначено: квартира складається з двох кімнат, власником є [PERSON] ; в квартирі проживає одна особа - [PERSON] ; в квартирі прибрано, зроблено ремонт, наявні всі необхідні меблі та побутова техніка; дитина буде проживати в кімнаті з батьком (окреме ліжко, шафа для одягу, іграшки). З Витягу з протоколу № 16 засідання комісії з питань захисту прав дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.09.2020 року слідує, що на засіданні комісії були присутні [PERSON] , який підтвердив, що бажає постійно спілкуватися з сином, займатися його вихованням та утриманням; та [PERSON] , яка не заперечувала щодо спілкування батька з сином, але щоб спілкування було в інтересах дитини. Рішенням, яке прийнято одноголосно, визначено участь [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування з малолітнім сином щоп`ятниці з 13.00 години до 20.00 години до 20.11.2020 року, а надалі щотижня з 13.00 години п`ятниці до 10.00 години суботи. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Частиною 1 статті 152 СК України визначено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Відповідно до ч.ч. 4 - 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні батьків з дітьми, він не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. Опікунська рада не є органом опіки і піклування, повноваження опікунської ради визначені дорадчою функцією, а рішення опікунської ради як колегіального консультативно-дорадчого органу, не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії та має не обов`язковий характер. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. Разом з тим, ст.ст. 158, 159, 165 СК України визначено, що при наявності між батьками спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, в разі неможливості його врегулювання рішенням органу опіки та піклування, такий спір розглядається судом та саме судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Матеріали справи свідчать про те, що Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.09.2020 року про визначення способу участі у вихованні [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] є лише доказом у цивільній справі про визначення способів участі у вихованні дитини, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. З урахуванням викладеного, вимога про визнання незаконним та скасування Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.09.2020 року не може бути самостійним способом захисту, таке рішення не є обов`язковим для суду, оцінюється судом як один із доказів, не є актом індивідуальної дії, який може бути визнаний неправомірним або скасований судом. Звертається увага на те, що у разі зміни обставин батьки наділені правом звернутися до Служби у справах дітей чи до суду з проханням змінити встановлений порядок участі одного з батьків у спілкуванні з дитиною чи встановити новий порядок. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed