Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

Позивач звернулася до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом, та просить суд усунути їй перешкоди в користуванні будинком [ADDRESS] які чинить [PERSON], шляхом визнання його таким, що втратив право користування зазначеним будинком. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що їй особисто на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] який подарувала позивачу мати. В ньому зареєстрований відповідач - колишній чоловік позивача - [PERSON] Згідно рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22 .11.2018 шлюб між позивачем та відповідачем припинено. З початку жовтня 2018 року [PERSON] у вищезазначеному будинку не проживає, не бере участі в утриманні, облаштуванні та благоустрою будинку. Позивач не може отримати субсидію на житлово - комунальні послуги. В судове засідання позивач не з'явилася, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, причини неявки до суду не пояснила. Відповідач в судові засідання, призначені на 28.02.2019 року, 20.03.2019 року не з'явився, причини неявки суду не відомі, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України та оголошеннями на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на ці обставини, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема, належить припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2ст.16 ЦК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.1 ст.242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних осіб захищають у суді відповідно їх батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 22.10.2004 року серії ВВМ №492683, зареєстрованому в реєстрі №6057, [PERSON] подарувала належний їй, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с.8). Право власності [PERSON] на вищезазначений будинок підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «НМБТІ» №5830961 від 14.12.2004 року, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №220373 від 22.10.2004 року та з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «НМБТІ» №35242358 від 21.08.2012 року (а.с.9-11). Згідно довідки виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області №149 від 15.01.2019 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб встановлено, що за адресою по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.12). Відповідно до акту голови квартального комітету [PERSON] №10 від 10.01.2019 року в присутності жителів селища [PERSON], [PERSON] встановлено, що при проведенні обстеження домоволодіння [ADDRESS] виявлено, що за вищезазначеною адресою зареєстровані [PERSON] та [PERSON], будинок належить на праві власності [PERSON] Громадянин [PERSON] з початку жовтня 2018 року по теперішній час не проживає за зазначеною адресою, особистих речей не зберігає, за комунальні послуги не сплачує, домогосподарством не займається, будинок не утримує (а.с.13). Рішенням Орджонікідзевського міського суду від 22.11.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, рішення набрало чинності 27.12.2018 року (а.с.14). Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відносно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Частиною першою ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку (квартири), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016 р. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житла по [ADDRESS], відповідач на момент звернення із позовом до суду не є членом сім'ї власника житла, з початку жовтня 2018 року не проживає за зазначеною адресою, особистих речей не зберігає, за комунальні послуги не сплачує, домогосподарством не займається, будинок не утримує, зазначене створює перешкоди у користуванні власником своєю власністю, оскільки позивач не може оформити субсидію. Наведене дає підстави для суду зробити висновки про те, що позивач має право вимагати від особи, яка не є членом її сім'ї, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права у будь - який час. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003року № 1382-4 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою: 4) оголошення фізичної особи померлою. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved