Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, який уточнила під час розгляду справи, в якому зазначила, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належала їй на праві власності. Вона є людиною похилого віку, інвалідом II групи, в зв'язку з чим потребує сторонньої допомоги. Дітей у неї не має. У 2006 році вона познайомилася з [PERSON] та почала з нею спілкуватися. Дізнавшись, що у неї не має дітей та її нікому доглянути до смерті, [PERSON] запропонувала допомогу, на що вона погодилася та 02.08.2006 року оформила заповіт, згідно з яким все належне майно заповіла [PERSON]. 12.02.2008 року вона оформила спадщину після смерті чоловіка та отримала свідоцтво на спадщину за заповітом, видане П'ятою державною нотаріальною конторою. Зазначена квартира стала повністю належати їй. Після цього [PERSON] почала говорити, що заповіт є ненадійним документом та бажала щоб їй було подаровано квартиру за те, що вона за нею доглядає та буде робити це до самої її смерті. При цьому [PERSON] її впевнила, що вона буде за нею доглядати, а у разі необхідності надавати і матеріальну допомогу. 29.05.2008 року між нею та відповідачкою був укладений договір дарування спірної квартири. Після укладення вказаного договору вона продовжувала, як і раніше, проживати у вказаній квартирі та нести всі витрати щодо її утримання, сплати комунальних послуг, а [PERSON] продовжувала допомагати та виконувати свою обіцянку. Згодом поведінка [PERSON] стала змінюватись, вона стала рідше приходити та на нетривалий час. У 2014 році відповідачка стала зовсім рідко навідуватися, посилаючись на свою зайнятість. Позивач зазначає, що за допомогою (викликати швидку, купити ліки, продукти) вона постійно звертається до сусідів. Оскільки відповідачка практично перестала надавати допомогу, у серпні 2014 року вона звернулася до неї з проханням розірвати договір дарування, але йти до нотаріуса відповідач відмовилася, заявивши, що їй нічого не потрібно. Позивач вказує, що укладаючи зазначений договір дарування, вона була впевнена, що дарує [PERSON] свою квартиру за те, що та буде їй допомагати, догляне її до смерті і тільки після цього буде мати право розпоряджатися квартирою, насправді мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги, іншого житла у неї не має і вона не збиралася передавати у власність свою квартиру просто так. Позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений 29.05.2008 року між [PERSON] та [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру; поновити реєстрацію права власності на зазначену квартиру. Представник позивача в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримав на підставах, викладених в позові, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, також зазначила, що ініціатором договору дарування була саме відповідач, яка обіцяла допомагати а оскільки позивач була самотня, повірила в допомогу відповідача. Прокурор в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач, відповідно до ч.5 ст.77 ЦПК України, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи знаходяться конверти з відмітками листоноші «за закінченням терміну зберігання». Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Заяв, клопотань від відповідача до суду не надходило. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Третя особа, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, заяв, клопотань до суду від неї не надходило. У відповідності до ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши надані письмові докази у сукупності, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтями 10, 60 ЦПК України зазначено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов'язок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, що беруть участь у справі. Судом встановлено, згідно свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 24 грудня 1997 року, квартира, розташованая за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] та її чоловіку [PERSON] (а.с.5, 9). Згідно заповіту від 02.08.2006 року, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла все належне їй майно [PERSON] (а.с.6). [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8). 29.05.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кузьміною Н.О., за яким [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй на праві власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ та інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.01.2015 року власником спірної квартири є [PERSON] на підставі договору дарування від 29.05.2008 року (а.с.11, 50). За довідкою від 02.10.2014 року, в зазначеній квартирі зареєстрована одна позивач (а.с.13), яка є інвалідом другої групи (а.с.18) та відповідно наданих суду квитанцій, особисто оплачує комунальні послуги за квартиру (а.с.63-69). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивача. Відповідач обіцяла доглядати її сусідку, але з 2014 року вона її не бачила. Позивач постійно їй скаржиться, що відповідач не доглядає за нею. Також зазначила, що особисто чула, як відповідач обіцяла утримувати і доглядати за [PERSON] Їй відомо, що позивач не влаштовувало оформлення саме договору дарування, але остання погодилась на умови відповідача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивача. Відповідача бачила на поминках чоловіка позивача. Відповідач вмовляла її сусідку, щоб та оформила на неї договір дарування квартири, за це вона обіцяла доглядати за позивачем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивач є його рідною сестрою. Вона подарувала квартиру [PERSON], щоб та доглядала за нею, оскільки остання обіцяла це робити. Зазначив, що іншого житла у його сестри не має. Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі,правочин повинен бути направлений на реальне настання наслідків,обумовлених ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). З роз'яснень, які викладено в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 № 9 вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК Україниза договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки позивач як особа похилого віку, інвалід другої групи, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу квартири у власність [PERSON] лише за умови утримання і укладаючи спірний договір дарування мала на меті відчуження на користь відповідача квартири, яка є її єдиним житлом лише за умови довічного утримання і помилялась щодо правової природи правочину, прав і обов'язків, які виникають після його укладення між нею та відповідачем. На підставі вищевказаного та

Outcome: approved