Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до суду, який в послідуючому уточнила, й просить визнати незаконною постанову завідувача Народицької державної нотаріальної контори №23/02-31 від 17 січня 2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії та визнати за нею право власності на 2/3 частки на депозитний рахунок № [NUMBER] з належними відсотками та компенсаціями в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» після померлого [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що зазначений депозитний рахунок було відкрито на ім`я [PERSON] під час перебування останнього у зареєстрованому шлюбі із позивачем, тобто, на її переконання, грошові кошти, що перебувають на цьому рахунку, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому, 1/2 частина цих коштів належить їй, а на частину належних її покійному чоловіку коштів, яка становить 1/6 частину від загальної суми коштів, вона має право, як один із трьох спадкоємців першої черги за законом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача Народицької державної нотаріальної контори й відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явились та надіслали заяви, в яких просять справу розглядати без їх участі; [PERSON] позовні вимоги не визнає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти повного задоволення позовних вимог заперечила, зазначивши, що грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку, не є спільною сумісною власністю подружжя, а належали її покійному сину [PERSON] ще до реєстрації шлюбу з [PERSON] , а тому, позивач має право лише на успадковану за законом частину цих коштів. Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача та відповідача [PERSON] , дослідивши докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 19 вересня 2017 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (позивачем по справі). 24 січня 2018 року на ім`я [PERSON] в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» було відкрито депозитний рахунок № [NUMBER] на суму 55 000 гривень. [INFO] [PERSON] помер. 17 січня 2019 року [PERSON] звернулась до Народицької державної нотаріальної контори із заявою, в якій просила видати їй свідоцтво про право власності на 1\\2 частку депозитного рахунку № [NUMBER] з належними відсотками, компенсаціями в ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на зміст статей 60, 63 Сімейного кодексу України щодо підстав набуття права спільної сумісної власності подружжя. 17 січня 2019 року завідувач Народицької державної нотаріальної контори В.І.Фрусевич виніс постанову №23/02-31, якою відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на 1\\2 частку у спільному майні подружжя на депозитний рахунок № [NUMBER] з належними відсотками, компенсаціями в ПАТ КБ «Приватбанк» після померлого [PERSON] , посилаючись на те, що 10 грудня 2018 року йому надійшла заява [PERSON] , яка стверджує, що грошові кошти, які знаходяться на вказаному рахунку, не належать до спільного майна подружжя, так як були покладені до вказаної установи банку ще до реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Зазначені обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні копіями свідоцтв про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 8), про смерть серії [NUMBER] (а.с. 7), заяви [PERSON] від 17 січня 2019 року (а.с. 11), постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №23/02-31 від 17 січня 2019 року (а.с. 16) та довідкою АТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0.0/7-20190701/2285 від 02 липня 2019 року (а.с. 151-155). Обмірковуючи правомірність вимог позивача, суд зважає на таке. Згідно частини 1 статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердила той факт, що в грудні 2018 року вона звернулась до нотаріуса Народицької державної нотаріальної контори із заявою, в якій зазначила, що грошові кошти, які перебувають на рахунку № [NUMBER] в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк», не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були зароблені її покійним сином [PERSON] під час проходження навчальної практики за кордоном та були покладені на депозитний рахунок ще до реєстрації шлюбу з позивачем по справі, а під час перебування у шлюбі зазначений депозитний договір було лише пролонговано. На обґрунтування правомірності наданої нотаріусу інформації, відповідач [PERSON] посилалась на надані суду довідку Відділу міжнародного співробітництва Житомирського національного агроекологічного університету №134/24-19 від 11 квітня 2019 року (а.с. 134), архівну довідку Житомирського національного агроекологічного університету №62/01-16 від 11 квітня 2019 року (а.с. 135) та довідку ПАТ КБ «Приватбанк» про депозити клієнта [PERSON] №20.1.0.0.0/7-20190701/2285 від 02 липня 2019 року (а.с. 152).\~ Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що в судовому порядку факт належності коштів, що перебувають на депозитному рахунку № [NUMBER] , відкритому в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк», до права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] не встановлювався, оскільки позивач вважає, що цей факт, рівно як і її право на частку цього майна, визначені положеннями Сімейного кодексу України. Пунктами 1 та 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. На підставі наведеного вище та приймаючи до уваги пояснення представника позивача та відповідача [PERSON] , суд дійшов висновку, що на момент винесення оспорюваної позивачем постанови, нотаріус дійшов правомірного висновку про наявність спору щодо переліку майна, яке є спільною сумісною власністю позивача та спадкодавця, а тому, суд вважає постанову останнього про відмову у вчиненні нотаріальної дії такою, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства. З урахуванням викладеного, суд дійшов переконання, що позовні вимоги в частині визнання незаконною постанови завідувача Народицької державної нотаріальної контори №23/02-31 від 17 січня 2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії є безпідставними та задоволенню не підлягають. Крім цього, приймаючи до уваги, що існуючий між сторонами спір щодо переліку майна, яке є спільною сумісною власністю позивача та померлого [PERSON] , на момент розгляду справи ще не вирішено ні в судовий, ні в позасудовий спосіб, а також, зважаючи на положення частини 1 статті 13 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд дійшов переконання, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину грошових коштів, що перебувають на депозитному рахунку № [NUMBER] , з належними відсотками та компенсаціями, відкритому в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» на ім`я [PERSON] , як на частку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, також задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/6 частку грошових коштів, що перебувають на зазначеному нею депозитному рахунку в порядку спадкування за законом, суд дійшов такого висновку. Відповідно до частин 1 та 2 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 вказаної статті визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця (частина 2 статті 1220 ЦК України). В судовому засіданні було досліджено матеріали спадкової справи №126/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] , з якої вбачається, що після смерті останнього спадщину прийняли за законом три спадкоємця першої черги: [PERSON] (мати спадкодавця, відповідач по справі), [PERSON] (батько спадкодавця, відповідач по справі) та [PERSON] (дружина спадкодавця, позивач по справі). З урахуванням наведеного вище, суд дійшов переконання, що вимога позивача про визнання в порядку спадкування за законом за нею, як за однією з трьох спадкоємців, права власності на 1/3 частку неоспорюваної іншими спадкоємцями 1/2 частини грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку № [NUMBER] , відкритому в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк», тобто на 1/6 частину від загальної суми коштів, є правомірною та підлягає задоволенню.\~\~\~ Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1536 гривень 80 копійок, а тому, в порядку статті 141 ЦПК України, вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 96 гривень 05 копійок з кожного (768,4(ціна позову частково задоволеної позовної вимоги):4(1/4-розмір задоволених вимог):2(кількість відповідачів, щодо яких позовні вимоги частково задоволені)).

Outcome: partial