Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що з 16.09.2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, шлюб розірваний на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10.09.2013 року. Під час шлюбу було придбано майно, а саме: автомобіль «Опель Виваро», 2002 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 127000 грн.; кухонний гарнітур, 2011 року випуску, вартістю 12000 грн.; духова шафа «Електролюкс» вартістю 6000 грн.; витяжка «Піраміда» - 2000 грн.; газова поверхня - 3000 грн.; мікрохвильова піч «Панасонік» - 3000 грн.; два телевізори плазмові «Соні» - 10000 грн.; ноутбук «Соні Айо» вартістю 8000 грн.; перфоратор «ДеВольт» вартістю 7000 грн.; диван - 5000 грн.; ліжко двохярусне дитяче - 5000 грн.; шведська стінка - 1500 грн.; штори та гардини - 2000 грн.; люстра для зали - 1500 грн.; туалетний стіл - 500 грн.; стіл скляний та 4 стільця до нього - 2000 грн., а всього майна на загальну суму 195 500 грн. яке підлягає поділу між ними. Просила суд здійснити поділ майна, визнати за відповідачем право на все майно та стягнути з відповідача на її користь компенсації 1\\2 частки його вартості - 97 750,00 грн., судові витрати покласти на Відповідача. Під час розгляду цивільної справи позивач своєю заявою від 05.05.2016 року зменшила позовні вимоги, просила продовжити та завершити розгляд справи в частині вимог про розподіл майна, визнання права власності та стягнення компенсації вартості 1\\2 частки кухонного гарнітуру вартістю 12000 гривень та автомобіля «Опель Віваро», в сумі 69500 гривень. Решту позовних вимог просила залишити без розгляду. Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя від 03.06.2016 року суд залишив без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині розподілу та стягнення компенсації вартості наступного майна: духової шафи «Електролюкс», витяжки «Піраміда»; газової поверхні, мікрохвильової пічі «Панасонік»; двох телевізорів «Соні»; ноутбуку «Соні Айо»; перфоратора «ДеВольт»; дивану; ліжка двохярусного дитячого, шведської стінки; штор та гардин; люстри; туалетного столу; стола скляного та 4 стільців. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги (в редакції заяви про зменшення) та просила позов задовольнити. Суду пояснила, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі 8 років, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, які проживають разом із нею та знаходяться на її утриманні. Автомобіль та кухонний гарнітур були придбані ними під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Так, стосовно кухонного гарнітуру, то в той час вони сім'єю мешкали за адресою: [ADDRESS]. В даний час їй вже відомо, що юридичним власником цієї квартири є тітка її відповідача - [PERSON], однак вони тривалий час мешкали в цій квартирі, робили там ремонт, придбали предмети домашнього обіходу та меблі, там було встановлено подаровану дитині родичами шведську стінку. В 2011 році вона особисто замовляла кухонний гарнітур за індивідуальним проектом, який був виготовлений згідно її умов та пропозицій, та встановлений в квартирі приватним підприємцем [PERSON]. За цей гарнітур вона особисто сплачувала грошові кошти в розмірі 12000 гривень. В даний час вона мешкає з батьками за іншою адресою, кухонний гарнітур залишився в квартирі, яка фактично належить тітці відповідача та відповідач не погоджується добровільно вирішити питання в частині його розподілу, кухонний гарнітур є неподільним, а тому вона просила суд залишити його відповідачу, а з відповідача на її користь стягнути компенсацію у розмірі 1\\2 частки його вартості. Стосовно автомобіля «Опель Віваро», суду пояснила, що цей автомобіль було придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Автомобіль було придбано в жовтні 2007 року в Германії, куди вона, відповідач та її батько втрьох їздили, вибирали його та ввозили на митну територію України зі сплатою всіх митних платежів. Автомобіль було придбано в інтересах сім'ї, за її згодою, однак право власності було оформлено лише на відповідача через особливості митного оформлення при ввезенні транспортних засобів на територію України. В даний час вони з відповідачем не дійшли згоди щодо спільного користування та розпорядження автомобілем, а тому вона також просила залишити його відповідачу, а на її користь з відповідача стягнути грошову компенсацію 1\\2 частки його вартості, визначеної експертом у висновку товарознавчого дослідження. Представник позивача [PERSON] підтримала позов в уточненій редакції та просила його задовольнити, зазначивши, що і кухонний гарнітур, і автомобіль були придбані подружжям під час шлюбу, на спільні кошти, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо розподілу цього майна ані в досудовому порядку, ані під час розгляду судом справи, вважала можливим залишити право власності на це майно за відповідачем, а замість цього стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію 1\\2 частки вартості цього майна, підтвердженої документально. Відповідач [PERSON] в суді позов не визнав, проти його задоволення заперечував та просив у його задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив, що спірний автомобіль Опель Віваро, 2002 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER], було придбано ним на його особисті грошові кошти, зароблені до укладення шлюбу з позивачем, а тому він вважає його своєю особистою власністю та вважає, що автомобіль не підлягає розподілу між ними. Додатково пояснив, що автомобіль було придбано у 2008 році за 8 тисяч євро в Германії, за його особисті кошти, оскільки позивачка не працювала та не мала доходів через здійснення догляду за дитиною. Він працював, встановлюючи системи водопостачання та опалювання, та заробив гроші на придбання автомобілю самостійно. При цьому, він не заперечував проти доводів позивача про те, що позивач та її батько дійсно приймали безпосередню участь в придбанні цього автомобіля за межами України та ввезення на митну територію. Просив суд відмовити у задоволенні позову із поверненням йому автомобіля. Стосовно кухонного гарнітуру, то в квартирі [ADDRESS] вони не мешкали, а періодично гостювали всією сім?єю, оскільки ця квартира йому не належить та її власником є його тіка. Після розірвання шлюбу позивач забрала все майно, яка вважала необхідним забрати, та ніякого кухонного гарнітуру вони не покупали. Ремонт під час проживання з позивачем в квартирі [ADDRESS] дійсно ним було зроблено. Просив відмовити у задоволенні позову в цілому. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали, суд дійшов висновку паро те, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено та визнано сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.09.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського МУЮ Донецької області (а.с.7). Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області №2/263/3419/13 від 10.09.2013 року, яке набрало законної сили 21.09.2013 року, шлюб між сторонами розірвано ( а.с. 9). Від шлюбу подружжя мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей ( а.с. 8). Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] є її донькою, а відповідач - колишній зять. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі протягом 8 років, мешкали за адресою [ADDRESS]. В цій квартирі вони робили ремонт, придбали меблі та предмети домашнього обіходу, там народилися та росли діти. Крім того, в цій квартирі навіть було зареєстровано одну дитину, однак за проханням відповідача дитину було знято з реєстрації. Спірний автомобіль сторони придбали разом, за спільні кошти та для цього разом їздили до Германії - [PERSON], її батько та відповідач [PERSON] Крім автомобілю, в Германії сторонами також було придбано телевізор та речі, одяг. Кухонний гарнітур квартирі [ADDRESS] замовляла у приватного підприємця позивачка, вона особисто замовляла за своїми побажаннями проект, та оплату за гарнітур також здійснювала позивач. В кухонний гарнітур вбудована побутова техніка, яку також замовляла та оплачувала її донька, оскільки відповідач в той час не працював. В цій же квартирі сторони робили ремонт, при цьому їй відомо, що більшість робіт виконував відповідач, позивач придбала плитку для полу в кухні, а відповідач її клав. Свідок [PERSON] суду пояснив, він є братом позивачки та йому достовірно відомо про те, його сестра та [PERSON] під час шлюбу за спільні кошти придбали автомобіль «Опель Віваро», для чого їздили в Німеччину. Мешкали вони в Германії у їх бабусі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що сторони йому малознайомі, однак він знайомий з позивачем [PERSON], оскільки за її замовленням виготовляв кухонний гарнітур. Корпус кухонного гарнітура виготовлено з ДСП «Венгер», в гарнітур вбудованою побутову кухонну техніку. Номер квартири, де встановлювався гарнітур, він не пам'ятає, але будинок розташований по вул.. Казанцева. Позивач вибирала матеріал з якого виготовлялася кухня, декілька разів переробляли ескізи з урахуванням її зауважень та пропозицій. Позивача він бачив у квартирі де встановлював меблі, там був чоловік позивач, але він не приймав участі в обговоренні. Квитанцію про оплату він видавав позивачу. Оглянувши пред'явлені йому в судовому засіданні фотокартки (а.с.33, 38), впевнено заявив, що кухонний гарнітур на фотозображенні - саме той, який він виготовляв та встановлював за замовленням [PERSON], а товарний чек виданий та підписаний ним. Згідно товарного чеку б\\н, виданого СПД [PERSON] 25.11.2011 року, вартість кухні (1 компл.) становить 12200 гривень, з яких попередня оплата була внесена в розмірі 6000 гривень, залишок - 6200 гривень (а.с.38). Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти визначеної позивачем вартості кухонного гарнітуру, заперечуючи лише те, що це майно було придбано під час шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя, оскільки встановлено в квартирі, що належить його тітці [PERSON], а тому кухонний гарнітур також належить тітці. А тому, в частині вартості майна (кухонного гарнітуру), що підлягає розподілу, суд, за відсутності інших доказів, виходив з документально підтвердженої товарним чеком його вартості. Також судом встановлено та визнано сторонами, що за період шлюбу подружжям було придбано автомобіль OPEL VIVARO 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], право власності на який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зареєстроване за [PERSON] ( а.с. 63). Як вбачається з звіту про оцінку майна, ринкова вартість OPEL VIVARO 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], станом на 23.11.2015 р. складає 127000 грн.( а.с. 10-15). Відповідач постійно змінював своє відношення до визначеної позивачем вартості автомобіля, спочатку намагався спростувати і навіть заявляв клопотання про призначення товарознавчого дослідження, однак в судовому засіданні клопотання не підтримав та належних і допустимих доказів на спростування висновків проведеної на замовлення позивача оцінки вартості авто суду не надав. Тому, при вирішенні спору суд брав до уваги визначену в оціночному звіті вартість автомобіля - 127 000 гривень. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Таким чином, оскільки кухонний гарнітур та автомобіль придбані сторонами під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, є неподільними речами та в даному конкретному випадку спільне користування ними є неможливим, враховуючи, що позивач згодна на отримання грошової компенсації 1\\2 частки вартості цього майна, суд вважає можливим позов задовольнити, залишити кухонний гарнітур та автомобіль у користуванні відповідача та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 1\\2 частки вартості цього майна, що становить 69 500 гривень (1\\2 від 127 000 гривень + 1\\2 від 12000 гривень). Стосовно доводів відповідача в частині того, що автомобіль є його особистою власністю та придбаний за його особисті кошти, то з огляду на положення ст..ст.58-60 ЦПК України суд вважає ці обставини не доведеними в судовому засіданні, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цього відповідачем суду не надано. Так, відповідач зазначав, що грошові кошти він отримав від заробітків у Якутії 2004 році, надавши копії квитанції Сбербанку РФ від 11.05.2004 року на суму 21000 доларів США, квитанції від 30.04.2004 року на суму 5000 доларів США, договір банківського вкладу від 21.05.2004 року тощо. Однак, як встановлено в суді, автомобіль було придбано наприкінці 2007 року та доказів на підтвердження того, що саме ці кошти через сплив значного часу (з 2004 року) були використані для його покупки, суду не надано. При цьому, відповідач в суді визнав та не заперечував, що він з 2004 року постійного місця роботи та заробітку не мав, декілька разів їздив відпочивати, в тому числі за кордон, робив ремонти в своїй квартирі, деякий час не працював та ці кошти витрачались в інтересах родини, а тому не має підстав стверджувати що саме на ці грошові кошти, зароблені у 2004 році, тобто до реєстрації шлюбу, було придбано спірний автомобіль. Таким чином, дійшовши висновку про задоволення позову, суд відповідно до ст..88 ЦПК України стягує з відповідача на корить позивача у відшкодування судових витрат (судовий збір) 695 гривень, пропорційно задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved