Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом та просить розірвати шлюб між сторонами та стягувати з нього аліменти на неповнолітнього сина в розмірі 2000грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує наступним. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15.11.2013р., від якого в них спільний неповнолітній син. Між ними втрачені всі фізичні та духовні зв`язки, відповідач ображає її, в них протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Дитина проживає разом з нею та відповідач не надає коштів на її утримання. В судове засідання позивач не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності та відзиву на позовну заяву суду не подав. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15.11.2013р., від якого у них є спільний неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про народження. Спільний син сторін, згідно довідки № 132 від 13.02.2019р., проживає разом з позивачкою. Сторони не ведуть спільного гос¬подарства, не підтримують подружніх стосунків. Між сторонами втрачено любов та взаємоповагу. Сім`я розпалася остаточно, зберегти її - неможливо, а тому, шлюб слід розірвати. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Беручи до уваги те, що відповідач працездатний, а також те, що обов`язок утримувати неповнолітніх дітей покладено на обох батьків, а не лише на того, з ким проживають діти, суд дійшов висновку, що з нього слід стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Також, враховуючи те, що відповідач не скористався наданим йому Цивільним процесуальним кодексом України та в судове засідання не прибув, не спростував обставин, на які покликається позивачка, стягнення аліментів, з врахуванням прожиткового мінімуму, слід визначити в розмірі 2000грн. щомісячно, оскільки такий розмір буде достатнім для належного забезпечення першочергових потреб дитини.

Outcome: approved