Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації. Позов мотивувала тим, що 23.11.2016 померла її матір [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина. В ході визначення складу спадщини виявилось, що померла на день смерті не володіла жодним майном, а квартира [ADDRESS], яка раніше належала померлій, була передана відповідачу [PERSON] за договором дарування від 26.12.2011. Дані обставини не були раніше їй відомі. Вважає, що фактично вона була позбавлена спадку. 11.05.2012 відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру. Вважає укладення дарувальником вказаного договору помилковим, оскільки дарувальник неправильно оцінювала наслідки передання квартири в дарунок та не усвідомлювала істотні обставини, що мають значення для справи. Оскільки [PERSON] після передання квартири в дар продовжувала нею користуватися та систематично сплачувала комунальні платежі, це свідчить про наміри дарувальниці зберегти за собою право власності. Зазначена квартира являлася єдиним житлом померлої і її відчуження призвело б до позбавлення місця проживання. Неправильне сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, обумовлене похилим віком особи та стражданням на психологічні розлади, що ускладнюють сприйняття реальності. У померлої з 2010 року спостерігались психічні розлади і коли хвороба почала прогресувати та ускладнюватися з 16.05.2016 [PERSON] направили на лікування в ПНД-ДЗ «СМСЧ №6», де підтвердили наявність психічної хвороби та поставили діагноз склеротична деменція. Тобто, на момент укладення договору дарування померлій було важко сприймати дійсність внаслідок психічної хвороби, яка розвивалась. На підставі викладеного просила визнати недійсним договір дарування квартири №2820 від 26.12.2011, посвідчений 26.12.2011 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], скасувати державну реєстрацію прав власності [PERSON] на квартиру за адресою: м. Луцьк, пр. Відродження, 16-а/59. Позивач [PERSON] проживає в м. Дніпро і в судове засідання не зявилася. Від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Разом з тим, було подано заперечення, у яких вважає вимоги позову незаконними і необґрунтованими. Від третьої особи приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу [PERSON] надійшла заява з клопотанням про розгляд справи у його відсутності. Разом з тим, в заяві вказує на те, що відповідно до ст.8 Закону України «Про нотаріат» відомості про нотаріальні дії становлять нотаріальну таємницю, а також, враховуючи те, що питання про витребування відомостей для встановлення самого факту посвідчення договору не ставиться, він не може дати будь-яких пояснень по позову. Дослідивши та оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що 26.12.2011 року було укладено Договір дарування квартири, за яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.7). Договір дарування укладений в письмовій формі із зазначенням усіх істотних умов договору, підписаний дарувальником та обдаровуваним. Зміст договору дарування відповідає вимогам закону. Дієздатність дарувальника перевірена нотаріусом. Форма правочину дотримана. З інформаційної довідки №52507168 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на вказану квартиру на підставі договору дарування 2820 від 26.12.2011, зареєстроване за [PERSON] 11.05.2012 (а.с.26). Тобто, право власності відповідача на вищевказане майно, набуте за договором, зареєстроване у встановленому законом порядку. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала свої дії та (або ) не могла керувати ними, може бути визнано недійсним за позовом цієї особи, а у разі смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Оспорюючи договір позивач покликається на те, що внаслідок хворобливого стану, прогресування психічної хвороби, дарувальник під час укладення договору важко сприймала дійсність, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Однак, такі твердження сторони позивача не відповідають встановленим обставинам справи. Жодних доказів того, що дарувальник [PERSON] на момент укладення договору дарування від 26.12.2011 хворіла на захворювання, яке б впливало на психічний стан її здоровя позивачем не надано, і такі обставини не встановлені в ході судового розгляду. За клопотанням позивача у справі було проведено посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновком судово-психіатричного експерта №156 від 30.06.2017 установлено, що надані для дослідження матеріали не містять даних про наявність у [PERSON] на момент укладання договору дарування 26.11.2011 психічного розладу, котрий міг би позбавляти її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. Пунктом 22 висновку судово-психіатричного експерта №156 від 30.06.2017 амбулаторної карти встановлено, що будь-яких документальних даних або є усних свідчень про стан здоровя [PERSON] (зокрема і психічного) після 2006 року експертизі для дослідження не надано. Відсутня також інформація про лікарські засоби, які вона отримувала на час укладання договору дарування у 2011 році. У матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження «склеротичної деменції», яка за твердженням позивача, була діагностовано у неї в 2016 році. Тривалий проміжок часу від моменту укладення оспорюваного правочину (26.12.2011 р) до смерті [PERSON] (23.11.2016 р.) також не свідчить про важкий стан здоровя підекспертної (зокрема і психічного) на період часу, що цікавить суд. В задоволенні клопотання позивача про призначення додаткової посмертної психіатричної експертизи відмовлено. На підтвердження наявності психічних розладів у дарувальника [PERSON] на момент укладення договору дарування 26.11.2011 позивачем додатково було подано суду виписку з медичної картки [PERSON], датовану 30.06.2016, тобто за 5 місяців до смерті ([PERSON] померла 23.11.2016). В звязку з тим, що від моменту укладення договору дарування 26.11.2011 до моменту обстеження [PERSON] в 2016 році пройшов тривалий проміжок часу, то виявлення у неї незадовго до смерті психічних розладів не свідчить про наявність таких розладів станом на момент укладення договору. Аналогічне зазначив і експерт у п.22 свого висновку. Враховуючи зовнішні обставини укладення договору дарування, як то відсутність жодних даних про можливу тимчасову її недієздатність в період укладення договору, а також те, що договір був складений на користь близької людини, суд дійшов висновку про надуманість підстав щодо не усвідомлення дарувальником своїх дій під час укладення договору дарування, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стороною позивача не надано жодного належного доказу про те, що волевиявлення дарувальника не відповідало її внутрішній волі, що вона саме на час укладення договору не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, правових підстав визнання договору недійсним, повязаних з порушенням умов дійсності правочину, передбачених ч.1 ст.215, ч. 3 ст.203, ч.1 ст.225 ЦК України судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed