Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач звернулася в Орджонікідзевський міський суд з позовною заявою до відповідача про визначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги, які підтримані нею та її представником в судовому засіданні, в повному обсязі мотивує тим, що вона з 28.01.2015р. до 28.09.2018р. перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . У січні 2018р. позивач була змушена поїхати за межі м. Покров, оскільки на її адресу надходили чисельні погрози з вимогою повернення боргів відповідача. Дитина залишилася проживати з матір`ю відповідача. Коли позивач повернулася в м. Покров, вона дізналася, що відповідач збирає документи для того, щоб позбавити останню батьківських прав. Позивач зазначає, що місце проживання дитини має бути визначено за місцем її проживання, однак відповідач усіляко намагається не давати позивачу дитину. Оскільки на даний час питання щодо місця проживання між сторонами не досягнуте мирним шляхом, тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. При цьому зазначив, що з осені 2016 року та по даний час дитина проживає із ним та перебуває на його утриманні. Позивач за вказаний період часу жодний дій щодо матеріального забезпечення їхнього сина не вживала, участі у вихованні останнього не приймала та не приймає на даний час. Також посилається на те, що позивач на даний час продовжує зловживати спиртними напоями, а тому визначення місця проживання дитини з матір`ю є недоцільним та буде суперечити інтересам дитини. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні наданий висновок, затверджений рішенням Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області від 27.03.2019р. щодо недоцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матірю [PERSON] підтримала у повному обсязі та вказала, що на засіданні комісії були розглянуті документи, які стосуються визначення місця проживання дитини та заслухані позивач та відповідач. При цьому зазначила, що вказаний висновок прийнятий за наслідками обстеження умов проживання батьків малолітнього [PERSON] , ознайомившись із інформацією із закладу охорони здоровя КНП «ЦПМСД Покровської міської ради», управління освіти виконавчого комітету Покровської міської ради, інформацією Покровського міського відділу державної виконавчої служби та з урахуванням інших відомостей, які мають значення для вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків. З огляду на наведене проти задоволення позову заперечила. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 28.01.2015р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу [INFO] в них народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] (а.с.6). Заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду від 28.09.2018р. шлюб між сторонами припинено (а.с.8). На даний час дитина проживає разом з батьком, мати проживає окремо. Заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду від 18.09.2018р. позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 28 серпня 2018 року і до досягнення сином повноліття, тобто до [INFO] . Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам, виданим Покровським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області заборгованість [PERSON] за період з 28.08.2018р. по 31.07.2019р. становить 17547,14 грн. Із довідки, виданої КЗ «ЦМЛ м.Покров`ДОР» вбачається, що позивач [PERSON] на «Д» нагляді у лікаря нарколога та психіатра не перебуває (а.с.9). Разом з тим, [PERSON] у 2015р. пройшла курс позбавлення від алкогольної залежності, що підтверджується довідкою №47, виданої анонімним наркологічним кабінетом професора [PERSON] (а.с.46). З 03.04.2017р. по 30.05.2017р. [PERSON] проходила курс психо-адаптаційної реабілітації закритого типу в центрі «Снайпер», що підтверджується відповідною довідкою (а.с.90). Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на наявність передбачених ст..161 СК України підстав для визначення місця проживання дитини із нею, що підтверджується долученими до позовної заяви письмовими доказами, а також показанням свідків. Так, відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Водночас, у процесі розгляду даної цивільної справи позивач не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували доцільність визначення місця проживання дитини із матір`ю. Так, у судовому засіданні позивач зазначила, що дійсно проходила курс лікування від алкогольної залежності, а також підтвердила, що із дитиною не спілкується, посилаючись на те, що їй чиняться перешкоди у спілкуванні зі сторони батька. Також підтвердила, що до дитини за місцем його мешкання приходила лише один раз, до сімейного лікаря з метою ознайомитись із станом здоров`я свого сина дійсно не зверталась. Також зазначила, що матеріально не допомагала своєму синові, оскільки не бачила його та після повернення в м.Покров хотіла спочатку влаштувати своє життя, а потім мала намір повернути дитину. Водночас на думку суду, така пасивна позиція позивача свідчить про неналежне відношення останньої до виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки посилаючись на наявність перешкод зі сторони батька у спілкуванні та вихованні сина, позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували, що позивач у передбачений законом спосіб намагалась врегулювати вказані питання, зокрема шляхом звернення до органу опіки та піклування чи суду із заявою про вирішення питання щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо. На підтвердження викладеної у позовній заяві позиції, позивач заявила клопотання про допит у судовому засіданні свідків, яке судом було задоволено. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що він є рідним братом позивачки. Стверджує, що позивач в 2017р. виїхала за межі м. Покров з метою заробітку, оскільки відповідач багатьом людям винен грошові кошти, а у сестри вимагали гроші за борги чоловіка. Вказує, що позивач належним чином виконувала свої батьківські обов`язки та вона любить свою дитину. Також підтвердив, що його сестра перебувала на лікуванні, оскільки у неї був нервовий зрив. Зазначає, що відповідач як батько також добре виконує свої батьківські обов`язки. Крім того повідомив, що його сестра зловживала спиртними напоями, однак на даний час не випиває. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що він є батьком позивача. Вказує на те, що позивач хороша мати, до трьох років дитини завжди була поруч з нею, однак в 2018р. була вимушена поїхати на заробітки, оскільки в неї вимагали гроші за борги чоловіка. Стверджує, що позивач перебувала на лікуванні від алкогольної залежності. Також посилається на те, що батько дитини не дає можливості йому спілкуватися з онуком. Крім того зазначив, що на даний час позивач звільнена з посади продавця магазину, оскільки з`явилась на робочому місці у стані алкогольного сп`яніння. Від допиту решти свідків позивач відмовилась. Відповідач повністю відмовився від допиту своїх свідків. У судовому засіданні сторони вказали на недоцільність допиту у судовому засіданні малолітнього [PERSON] з огляду на його вік. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Згідно ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як вбачається із наданого органом опіки та піклування Покровської міської ради висновку, затв. рішенням виконавчого комітету Покровської міської ради №131 від 27.03.2019р., встановлено недоцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , малолітнього [PERSON] , [INFO] , а доцільно залишити дитину проживати разом з батьком [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З огляду на наведене, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час позивач ніде не працевлаштована, вживає спиртні напої, що підтвердив свідок позивача, матеріального забезпечення дитини не здійснює ні у добровільному, ні у примусовому порядку шляхом сплати аліментних платежів, не приймає участі у вихованні дитини, що підтверджено позивачем у судовому засіданні та враховуючи висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого визначення місця проживання дитини із матір`ю є недоцільним, суд приходить до переконання, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю суперечитиме інтересам дитини, а тому у задоволенні позову слід відмовити. При цьому судом враховано, що відповідач належним чином виконую покладені на нього обов`язки по вихованню та утриманню свого малолітнього сина, що підтверджується матеріалами справи та показаннями свідків позивача, має постійний дохід та місце проживання, де створені комфортні умови для проживання та повноцінного розвитку дитини. Водночас посилання позивача на те, що відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною суд оцінює критично, оскільки позивач ані до органу опіки та піклування, ані до суду із відповідною заявою не зверталась, що свідчить про пасивну позицію позивача щодо участі у вихованні свого сина. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач та її представник посилаються на принципи Декларації прав дитини, відповідно до яких пріоритетне становище в таких спорах має мати, що на думку позивача є безумовною підставою для задоволення даного позову. Разом з тим, ВП ВС у справі № 402/428/16-цвід 17 жовтня 2018 року дійшла висновку, що Декларація прав дитини не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, та при визначенні місця проживання дитини слід застосовувати Конвенцію про права дитини та відступила від від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed