Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Позивач звернулася до Мар`їнського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 21 грудня 1991 року по 24 лютого 2020 року вона перебувала у зареєстрованомушлюбі з відповідачем. 4 грудня 2004 року вони придбали трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем на підставі Договору купівлі-продажу від 4 грудня 2004 року. Після розірвання шлюбу позивач продовжувала мешкати у вказаному житлі. Відповідач мешкав окремо. 17 жовтня 2012 року сторони придбали автомобіль Lada [NUMBER] , [NUMBER] право власності на транспортний засіб було зареєстровано за відповідачем на підставі на підставі Договору №ОП-0000 810 купівлі-продажу. Автомобіль перебуває у користуванні відповідача. Оскільки дане майно є спільною власністю подружжя, а відповідач не визнає цей факт та відмовляється оформити поділ майна в нотаріальній конторі, позивачка змушена звернутися з відповідним позовом до суду і просить визнати спільною сумісною власністю подружжя: транспортний засіб Lada 21144 ( 110-40) [NUMBER] ,[NUMBER] та квартиру [ADDRESS] , здійснитийогоподілміж ними, визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 01 квітня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження загального позовного провадження. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 27 травня 2020 року підготовче провадження було закрито, зазначену цивільну справу призначено до розгляду у судовому засіданні по суті. Від позивача надійшла заява, в якій вона просить справу слухати без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, про причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, слідує, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 1991 року по 24 лютого 2020 року. Згідно Договору купівлі-продажу від 4 грудня 2004 року зареєстрованого в реєстрі за №2853 посвідченого приватним нотаріусом Мар`їнського районного нотаріального округу Леоновим С.І., [PERSON] належить трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12). Встановлено, що право власності на трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 12). В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору №ОП-0000810 купівлі-продажу від 17 жовтня 2012 року право власності на транспортний засіб автомобіль марки Lada модель 21144 (110-40)1,6 Космос [NUMBER],[NUMBER] зареєстровано за [PERSON] (а.с.13) Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, з винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжям. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними ( частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки ( частина друга статті 364 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 70 СК України у разіподілу майна, що є об`єктом права спільноїсумісноївласностіподружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщоінше не визначенодомовленістюміж ними абошлюбним договором. Згідно розяснень п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на і`мя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Витрати по утриманню квартири, при домової території та проведенню ремонту з 2014 року здійснювалися за рахунок позивача. Факт утримання квартири позивачем підтверджується, зокрема квитанціями наданими [PERSON] . Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя ( постанова ВСУ від 25.11.2015 року № 6-2333цс15). При розірванні шлюбу право спільної сумісної власності на житло, набуте під час шлюбу, не припиняється. Розпорядження цим житлом здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ст. 369 ЦК України. За правилом, встановленим ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідач, відзиву не надав факт того, що квартира та транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя не оспорював, також ця обставина підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Враховуючи вищезазначене, виходячи з рівності часток подружжя, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved