Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просила визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 26 вересня 2001 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2-4488, удаваною угодою, та визнати, що між [PERSON] і [PERSON] 26 вересня 2001 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю позивача та [PERSON]. В обґрунтування даного позову позивач зазначила, що 23 грудня 1989 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, однак подружні відносини між ними фактично були припинені з лютого 2014 року, а шлюб розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року. В період шлюбу, накопивши близько 5000 доларів США, позивачка з відповідачем [PERSON] вирішили придбати собі власне житло. Найбільш кращим варіантом виявилась квартира [ADDRESS], яку продавала відповідач [PERSON] В силу зайнятості по роботі позивач не змогла бути присутньою під час укладання угоди з купівлі-продажу зазначеної квартири 26 вересня 2001 року, а відповідач [PERSON] запевнив її, що сам все зробить та її присутність не є обовязковою, оскільки відповідно до вимог діючого на той час законодавства, присутність другого з подружжя під час укладання правочину з придбання нерухомого майна не вимагалась. Про те, що між відповідачами [PERSON] та [PERSON] не укладалось договору купівлі-продажу квартири, а відповідач [PERSON] подарувала її позивачу [PERSON], позивач дізналась лише у березні 2015 року, коли їй, як державному службовцю, потрібно було задекларувати все нерухоме майно, яке в неї є. [PERSON] тоді відповідач [PERSON] показав позивачу договір дарування квартири від 26 вересня 2001 року, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2-4488. Тобто, сплативши відповідачу [PERSON] сумісні з позивачем кошти, відповідач [PERSON] отримав квартиру в особисту власність. Позивач вважає, що угода з дарування квартири, укладена між відповідачами, має бути визнана удаваною, а придбана квартира спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачі не перебували і не перебувають у родинних стосунках, є сторонніми особами один одному, про ту обставину, що дана квартира виставлена на продаж дізналась саме позивач від ріелтора Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВАТ-1» та саме із сімейного бюджету на придбання спірної квартири були витрачені кошти, що за договором дарування виключено. Враховуючи вищевикладене, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2017 року третю особу [PERSON] залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, як законного представника малолітнього [PERSON], який є власником спірної квартири на час розгляду справи в суді. Позивач та представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просили позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, в задоволенні позовних вимог просили відмовити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] пояснила, що позивач з відповідачем [PERSON] на час дарування відповідачем [PERSON] йому спірної квартири разом не проживали, оскільки він на той час проживав у батьків. Також представник відповідача [PERSON] звернула увагу, що з моменту вчинення спірного правочину минуло вже 16 років, а тому позивачем пропущений строк звернення до суду у звязку зі спливом позовної давності. Крім того, всі інші договори дарування спірної квартири є чинними, а тому позов є передчасним. Представник відповідача [PERSON] додала, що відповідач [PERSON] працював весь час та під час укладення спірної угоди він з позивачем вже не проживав разом, позивачу було відомо, кому належить спірна квартира та який саме договір було укладено між відповідачами. Третя особа [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], просила задовольнити предявлені позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. До початку судового засіданні надала заяву, в якій позовні вимоги не визнала, підтвердила, що дійсно подарувала свою квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] без отримання будь-якої плати за подаровану квартиру та слухання справи без її присутності (а.с.145). Представник третьої особи Першої дніпровської державної нотаріальної контори, у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, до початку судового засідання надав заяву про розгляд справи у відсутності представника (а.с.45). Суд, вислухавши позивача, представника позивача [PERSON], представників відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], третю особу [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. Позивач та відповідач [PERSON] з 23 грудня 1989 року перебували у шлюбі, який заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року розірвано (а.с. 6-10). Від шлюбу позивач та відповідач [PERSON] мають спільну доньку третю особу [PERSON], [INFO], яка у подальшому у звязку з укладенням шлюбу змінила прізвище на «Пономарьова» ( а.с. 24-25). 07 червня 2001 року позивач уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІВАТ-1» в особі директора [PERSON] договір-доручення про надання ріелторських послуг, згідно якого останній прийняв на себе зобовязання здійснити пошук двокімнатної квартири у м. Дніпропетровську для позивача (а.с.17). 26 вересня 2001 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с.16). Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року визнано квартиру № 19 у місті Дніпропетровську по вул. Будівельників у буд. 30 обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю позивача та власністю її чоловіка відповідача [PERSON]. Також вказаним рішенням здійснено поділ майна подружжя та, зокрема, виділено у власність позивача квартиру №19 по вул. Будівельників у будинку №30, в житловому будинку А-5, у місті Дніпропетровську, загальною площею 53,6 кв.м. (а.с.6-7). 26 січня 2016 року між позивачем та третьою особою [PERSON] укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року в частині щодо визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу скасовано, позивачу у тому числі було відмовлено в її позові до [PERSON] про визнання квартири № 19 у місті Дніпропетровську по вул. Будівельників у будинку 30 обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю [PERSON] і власністю її чоловіка [PERSON], та її поділі (а.с. 8-10). 25 жовтня 2016 року третя особа [PERSON] подарувала спірну квартиру своєму малолітньому сину [PERSON] (а.с.86-88). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що 17 серпня 2017 року вона разом з позивачем та [PERSON] поїхали відпочивати у Лазурне Херсонської області. Позивачу стало відомо, що в селі неподалік проживає жінка, яка потрібна для надання пояснень суду. Приїхавши додому до цієї жінки, яку звати [PERSON], свідок [PERSON] чула розмову позивача та цієї жінки щодо купівлі-продажу квартири, яка стверджувала, що між нею та відповідачем [PERSON] в дійсності було укладено договір купівлі-продажу, а оформлено договором дарування, щоб сплатити менший податок. Також свідок [PERSON] зазначила, що їй особисто щодо укладення спірної угоди нічого не відомо. Свідок [PERSON] підтвердив, що 17 серпня 2017 року він з позивачем та [PERSON] відпочивали у Лазурному Херсонської області, та від жінки, з якою була укладена спірна угода щодо квартири, імя, якої він не памятає, чув, що в дійсності було укладено договір купівлі-продажу квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою покійної матері відповідача [PERSON] та від останньої знає, що відповідач [PERSON] приблизно в 2000-2001 році купив квартиру, але не памятає за якою адресою. Чи був укладений договір купівлі-продажу свідок [PERSON] не знає, всю відому їй інформацію вона знає лише зі слів покійної матері відповідача [PERSON] Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Частинами 2, 4\~ст. 10 ЦПК України\~передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Спірний договір дарування між\~ відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено 26 вересня 2001 року, а отже під час вирішення спору слід застосовувати норми\~Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Спірний договір посвідчено у встановленому законом нотаріальному порядку. За положеннями\~ст. 243 ЦК УРСР\~за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ч. 2\~ст. 58\~ЦК УРСР, в редакції 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно з п. 16\~постанови Пленуму Верховного Суду України від\~28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення правовідносин між сторонами, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути\~\~підтверджена\~\~будь-якими з передбачених\~ст. 27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не\~\~можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Отже, вирішуючи предявлені позовні вимоги судом покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з підстав зазначених вище, судом не приймаються до уваги, а будь-які письмові докази на спростування умов нотаріально посвідченого договору позивачем суду не надано. Також, судом враховується, що відповідачем за позовом про визнання права власності може бути лише власник такого майна, однак позовні вимоги до власника спірної квартири малолітнього [PERSON], інтереси якого представляє третя особа [PERSON], позивачем не предявлено. Дійсність договору дарування спірної квартири від 25 жовтня 2016 року, на підставі якого малолітній [PERSON] набув на неї право власності, позивачем не оспорюється. Стосовно обраного позивачем способу захисту її \~майнового права та інтересу судом враховується, що у\~\~разі, якщо\~\~правочин, який\~\~насправді\~\~вчинено, суперечить\~\~закону, суд\~\~ухвалює\~\~рішення\~\~про визнання\~\~його недійсним. Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови № 9 від\~6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~розяснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Отже, враховуючи характер спірних правовідносин позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого \~майнового права та інтересу, оскільки закон прямо не\~\~передбачає\~\~недійсність\~\~удаваного\~\~правочину, так як визнання правочину удаваним є лише фактичною обставиною, що яка підлягає встановленню у справі, а\~цивільне законодавство лише\~\~пропонує\~\~застосувати\~\~до відносин сторін\~\~ норми, що\~\~регулюють\~\~той правочин, який сторони\~\~насправді\~\~мали на увазі, а якщо правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд\~\~ухвалює рішення\~\~ про встановлення його нікчемності або про визнання\~\~його недійсності із застосуванням відповідних наслідків недійсності. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності не підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд враховує заяву представника відповідача [PERSON] про застосування позовної давності, однак в даному випадку суд не вирішує застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Так, пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, судам розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд встановлює обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивує свої висновки. Таким чином, у випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати на підставі вимог ст. 88 ЦПК України розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed