Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача, зазначивши, що перебували в шлюбі з 04.01.1995 року. 15.05.1998 року придбали житловий будинок по [ADDRESS]. 10.09.2012 року шлюб між сторонами було розірвано. Просила розподілити житловий будинок та земельну ділянку між нею та відповідачем як спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 його частину. Відповідач подав зустрічний позов, в якому також просив розподілити житловий будинок як майно подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 його частину. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, клопотали про призначення судово-технічної експертизи можливих варіантів поділу спірного домоволодіння, погодились на запропонований експертом 3-ій варіант поділу, який найбільш наближений до ідеальних часток власності сторін. Проти задоволення зустрічного позову не заперечили. Представник відповідача первісний позов визнав частково, зазначивши, що право власності на земельну ділянку сторонами не оформлено, тому підстави для визнання права власності на її частину відсутні. Зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити, зазначив, що його довіритель згоден на 3-ій варіант розподілу, що запропонований експертним висновком. Вислухавши пояснення сторін, експерта [PERSON], дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони перебували в шлюбі з 04.01.1995 року по 21.09.2012 року. Під час перебування в шлюбі 15.05.1998 року придбали житловий будинок [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 15.05.1998 року, а.с.6), адреса знаходження якого відповідно до рішення Коростенської міської ради від 25.09.2000 року була змінена на [ADDRESS]. Відповідно до технічного плану на момент придбання садиби та технічного плану на момент судового розгляду його загальна площа збільшилась на 4,4 кв.м.. Як пояснила експерт [PERSON], яка одночасно являється керівником бюро технічної інвентаризації, таке збільшення площі житлового будинку не потребувало отримання відповідних дозволів, таке збільшення площі не є самовільним будівництвом.. Проведеною по справі судовою будівельно-технічною експертизою встановлено можливість розподілу спірного майна в натурі на частки відповідно до належних сторонам ідеальних часток, запропоновано три варіанти можливого розподілу. Сторони погодились на розподіл садиби відповідно до 3-го варіанту, що найбільш наближений до ідеальних часток майна, належного сторонам як майна подружжя. Згідно з вказаним варіантом сторонам виділяються частки садиби, вартість кожної з яких становить 80831,00 грн.. Необхідні переобладнання, запропоновані вказаним варіантом, не є працезатратними та не вимагають значних матеріальних вкладень. Виділені частини житлового будинку мають бути обладнані окремими системами електропостачання та опалення. Переобладнання мають виконуватись з дозволу місцевих органів влади. Вимога позивача про розподіл земельної ділянки, яка виділена для обслуговування житлового будинку, не обґрунтована доказами того, що вказана земельна ділянка перебуває у власності сторін, тому задоволенню не підлягає. Позивач, яка являється інвалідом 2-ої групи, підлягає звільненню від сплати судового збору. Відповідач, яким подано зустрічний позов, поніс судові витрати в сумі 794,72 грн.. Враховуючи вартість набутого майна, розмір судового збору мав становити 808,31 грн.. Оскільки зустрічний позов відповідачем заявлено з аналогічних з первісним позовом вимог, позивач звільнена від сплати судового збору, то понесені відповідачем судові витрати стягненню з позивача не підлягають. Стороною позивача на проведення судової експертизи понесено витрати в сумі 951,22 грн., половина яких підлягає стягненню на користь позивача із відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial