Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом,відповідно до якого зазначила вона та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01.06.2014 р.Від шлюбу мають доньку [INFO]. 05 березня 2015 року вона дізналась про те, що її чоловік [PERSON] без її згоди, як дружини, та всупереч інтересам сім'ї - уклав 04.02.2015 р. договір № 001973 фінансового лізингу з товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН». Відповідно до умов вищевказаного договору (п. 1.1.) [PERSON] зобов'язаний прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові платежі та інші платежі на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон». Відповідно до п. 3.1. Договору лізингу предметом лізингу є автомобіль Skoda Spaceback 1.2 МТ Ambition. Згідно додатку № 2 до Договору лізингу, вартість предмета лізингу становить - 349 000, 00 грн. Крім того, відвантаження автомобіля після оплати становить - 184 970, 00 грн. Як стало їй відомо, [PERSON] відповідно до додатку № 1 до Договору лізингу, сплатив товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»кошти в розмірі 34 900, 00 грн., що являється комісією за організацію. Кошти для здійснення сплати по спірному договору були використані із сімейного бюджету, що є спільним майном подружжя. Оскільки Договір лізингу виходить за рамки дрібного побутового, на його укладення потрібна згодна іншого з подружжя, тобто її згода. Вона, як дружина [PERSON], своєї згоди на укладення Договору лізингу не надавала. Крім того, оскільки укладення Договору лізингу [PERSON] з товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»не відповідає інтересам сім'ї та порушує права їхньої малолітньої доньки - вважає, що Договір лізингу має бути визнаний судом недійсним із застосування наслідків недійсності правочину передбаченого ст. 216 ЦК України. Позивач просить визнати недійсним договір № 001973 фінансового лізингу від 04.02.2015 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія ЕТАЛОН» та [PERSON] . Застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь [PERSON] кошти в розмірі 34 900, 00 грн. та судовий збір в розмірі 592 грн. 60 коп. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав,просив позов задовольнити,поскільки позивач не давала згоди на укладання договору фінансового лізингу,а кошти 34900гр є суттєвими для їхньої сім»ї. Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» у судове засідання не з»явився,до суду надійшли письмові заперечення на позов,відповідно до яких вважає позов безпідставним та таким,що не підлягає до задоволення. Суд,заслухавши пояснення учасників процесу,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.3 ЦПК України «Кожна особа має право у порядку,встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів.У випадках,встановлених законом,до суду можуть звертатися органи та особи,яким надано право захищати права,свободи та інтереси інших осіб,або державні чи суспільні інтереси». Відповідно до ст..11 ч 1 ЦПК України «Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі». Відповідно до ст.. 60 ЦПК України»Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених ст.. 61 цього Кодексу». Відповідно до ст.. 61 ч 3 ЦПК України «Обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини». У судовому засіданні було встановлено,що позивач та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.06.2014 р.Від шлюбу мають доньку [INFO]. Також,у судовому засіданні встановлено,що 04.02.2015 р. [PERSON] уклав договір № 001973 фінансового лізингу з товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН». Відповідно до умов вищевказаного договору (п. 1.1.) [PERSON] зобов'язаний прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові платежі та інші платежі на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон». Відповідно до п. 3.1. Договору лізингу предметом лізингу є автомобіль Skoda Spaceback 1.2 МТ Ambition. Згідно додатку № 2 до Договору лізингу, вартість предмета лізингу становить - 349 000, 00 грн. Крім того, відвантаження автомобіля після оплати становить - 184 970, 00 грн. Відповідно до додатку № 1 до Договору лізингу,[PERSON] сплатив товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» кошти в розмірі 34 900, 00 грн. Відповідно до Пленуму Верховного Суду України в п.5 Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч 1 ст. 65 СК України «Дружина,чоловік розпоряджаються майном,що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя,за взаємною згодою.» Відповідно до ч.2 ст. 65 Сімейного кодексу України - при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Укладений 04.04.2015р договір фінансового лізингу є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах,додержання яких є необхідним для чинності правочину,що відповідає ч.ч.1-6 ст.203 ЦПК України. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин.) У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсних;. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 001973 був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Позивач посилаючись на ст. 65 СК України, просила визнати договір недійсним, оскільки даний договір був укладений без отримання її згоди як подружжя. Суд не погоджується з таким твердженням, оскільки, положення ст. 65 СК України поширюються виключно на правовідносини щодо розпорядження майном, що є спільною власністю подружжя, а тому відсутні підстави для визнання договору лізингу недійсним, оскільки законом не передбачено при укладанні договору лізингу отримання згоди іншого з подружжя. До того ж, за своєю природою, договір фінансового лізингу є правочином щодо отримання предмету лізингу у володіння і користування і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для лізингоодержувача як сторони договору (ч. 1 ст.806 ЦК України). Враховуючи викладене,суд вважає позов не обґрунтованим та таким,що не підлягає до задоволення у повному обсязі. На підставі ст. 65 СК України ,ст..215 ЦК України,

Outcome: dismissed