Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогами, які мотивує тим, що як приватний підприємець на підставі договору з власником житлового комплексу за адресою м. Суми, вул. Г.Кондратьєва, 127/2, є надавачем послуг з обслуговування, утримання і використання комплексу, згідно з тарифами, погодженими Сумської міської ради та тарифами на додаткові послуги, затвердженими на загальних зборах мешканців будинку. Відповідач, який є власником квартири № 3 в даному будинку, з 20.11.2015 р. по 05.05.2017 року має заборгованість з оплати цих послуг, яка складає 37\~925 грн. 37 коп., з яких: за послуги опалення 33\~363,24 грн., квартплата 4562,13 грн. Просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також інфляційні збитки в сумі 2\~580,99 грн., 3% річних 511,56 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, пояснила, що хоча договір з відповідачем на даний час не укладений, але послуги йому надавалися в повному обсязі, а тому наявні підстави для задоволення позову. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнав, вважав, що підстави стягнення заборгованості відсутні, оскільки відповідач не укладав договорів з позивачем, крім того, вважали, що розмір заборгованості визначений позивачем необґрунтовано, на власний розсуд. У позивача відсутні законні підстави для надання послуг, відсутній договір між власником будинку та ФОП [PERSON] Рішенням виконкому СМР був встановлений тариф щодо надання послуг ФОП [PERSON], проте, позивач розрахунки заборгованості відповідача за надані послуги проводить на власний розсуд, безпідставно вимагаючи у відповідача сплачувати за ці послуги їй особисто готівкою. Представник третьої особи в судовому засіданні вважав позовні вимоги обґрунтованими, просив їх задовольнити. Пояснив, що ПП «Інтерком» як забудовник, на даний час не є власником вказаного будинку, але йому належать інженерні мережі, отже, дане підприємство уклало договір з ФОП [PERSON], як власник цих мереж, і цей договір надає підстави ФОП [PERSON] для надання нею послуг та отримання оплати за ці послуги. Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у ній докази та заслухавши пояснення сторін та третьої особи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що з 02.10.2008 року відповідач є власником квартири [ADDRESS], а також квартири № 1 в цьому з будинку, що підтверджується даними з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.6-7). Квартира № 3, по якій позивачу нараховується заборгованість, ним не використовується, що підтверджується наданими фотознімками та не фактично не заперечується самим позивачем. Фізична особа підприємець [PERSON] на підставі договору з ПП „Інтерком, як власником даного будинку від 01.09.2002 року № 14/01-09-02, та додаткової угоди до нього від 01.09.2008 року, взяла на себе зобовязання по його обслуговуванню. Згідно з додатковою угодою від 01.09.2008 року до даного договору Пункт 1.1 викладено в новій редакції, і з договору виключено право ФОП Павленко, як Виконавця, управляти, утримувати та використовувати вказаний житловий будинок (житловий комплекс). Виконавець бере на себе зобовязання по управлінню і утриманню комунікаційних мереж Власника, які обслуговують житловий комплекс (а.с.9-10). Тарифи на послуги з утримання будинку та його прибудинкової території ПП [PERSON] погоджені згідно з рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 12.05.2009 р. № 227. (а.с.93). Крім того, на зборах мешканців будинку від 18.10.2007 року був затверджений тариф на квартплату в розмірі 1,6 грн. за 1 кв. м. загальної площі квартири. (а.с.13). Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 15.11.2016 року № 639 встановлений тариф на теплову енергію, що виробляється, транспортується та постачається ФОП [PERSON] для населення мешканцям будинку 127/2 по вул. Г.Кондратьєва, в розмірі 1\~131,88 грн. за 1 ГКал теплової енергії. Згідно з актом прийму передачі від 01.09.2002 року, який складений на підставі договору №14/01.09.02 від 1.09.2002 року вказаний вище будинок (житловий комплекс) передано на обслуговування від ПП «Інтерком» до ФОП [PERSON] (а.с.125). Оскільки цей акт було складено на підставі договору №14/01.09.02 від 01.09.2002 року, який в частині пункту 1.1 було змінено 01.09.2008 року щодо здійснення повноважень ФОП [PERSON] відносно лише комунікаційних мереж ПП «Інтерком», то з цього моменту ФОП [PERSON] не мала підстав здійснювати повноваження по управлінню будинком. В судовому засіданні позивач вважала, що згідно листа начальника управління СМР від 03.03.2008 року на адресу ФОП [PERSON] визначено право забудовника ПП «Інтерком» визначати виконавців та виробників ЖКП. Проте, в судовому засіданні встановлено, що ПП «Інтерком» станом на 2016 рік не був вже власником цього будинку. Як вбачається з оборотних відомостей, по квартирі [ADDRESS] з виникла заборгованість з оплати за комунальні послуги з 20.11.2015 р. по 05.05.2017 року, яка складає 37 925 грн. 37 коп., з яких: за послуги опалення 33 363,24 грн., квартплата 4562,13 грн. (а.с.14, 74). Як встановлено в судовому засіданні, ФОП [PERSON] як надавач послуг під особистий підпис вручала власникам квартир квитанції на оплату, що підтверджується копіями сторінок журналу (а.с.96-99), при цьому належних розрахунків власникам квартир з приводу розміру платежів по даним видам послуг не надавалося. Як вбачається з наданих суду розрахунків на оплату наданих житлово-комунальних послуг в травні 2016 р., в квітні 2017 року (а.с.94-95), власнику квартири № 3 та № 1 в будинку № 127/2 по вул. Г.Кондратьєва [PERSON] пропонується сплатити за опалення по тарифу 7,25 грн./м2, а також за холодну воду і водовідведення, гарячу воду і водовідведення (по квартирі № 1) та за технічне і санітарне обслуговування за відповідними тарифами. В судовому засіданні встановлено, що тарифи на теплову енергію, що виробляється, транспортується та постачається ФОП [PERSON] для населення мешканцям будинку 127/2 по вул. Г.Кондратьєва встановлені рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 15.11.2016 року № 639 в розмірі 1 131,88 грн. за 1 ГКал теплової енергії. Як пояснила позивач в судовому засіданні, вона особисто вираховує розмір оплати для власника кожної квартири пропорційно площі квартири, в даних розрахунках вона використовувала загальну опалювальну площу будинку та витрачені гігакалорії на опалення за певний місяць. Належних доказів обґрунтованості таких розрахунків позивач суду не надала. Проте, як пояснила сама позивач, до опалювальної площі місць загального користування нею на власний розсуд включено 1/3 частину загальної площі всіх офісних приміщень. Позивач надала суду Акт державної комісії від 22 квітня 2002 року про прийняття в експлуатацію будинку даного №127/2 по вул. Кірова в м. Суми, згідно даного акту загальна площа будинку складає 2766, 3 м. кв. (а.с.123). В судовому засіданні позивач на запитання суду: з якої площі вона проводила розрахунки по опаленню, пояснила, що з загальної площі квартир 1256,6 м2, та назвала загальну опалювальну площу 1440 м2, проте, яким чином ця площа вирахувана, позивач належних розрахунків та доказів не надала. Позивач зазначила суду про те, що розрахунки щодо постачання опалення в квартири мешканців зроблені колегіально, проте надала суду розрахунки лише за власним підписом (а.с.91 на зворотному боці), і дані, зазначені в цих розрахунках, суд не має можливості перевірити, оскільки їх достовірність не підтверджена належними доказами. Позивач пояснила суду про те, що в даних розрахунках вона використовувала загальну опалювальну площу будинку та витрачені гігакалорії на опалення за певний місяць, але належних доказів обґрунтованості таких розрахунків вона суду не надала. Відповідно пункту 4 розділу 1 Договорів з мешканцями будинків (а.с.90-91), плата за опалення повинна розраховуватись таким чином 0.4 грн. з 1 м2 за утримання та обслуговування котельні + вартість енергоресурсів (газ, електроенергія) згідно показів лічильників. Отже, для розрахунків по квартирі №3 в обґрунтування позовних вимог позивач застосувала зовсім іншу методику, тому ці розрахунки не можуть бути взяті до уваги судом. Як пояснив у судовому засіданні відповідач, і це визнається іншою стороною, він категорично відмовився від отримання послуг по опалюванню квартири №3 у зазначеному будинку, в якій він не проживає. Така відмова [PERSON] була обґрунтована посиланням на вимоги п.6 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою визначено, що разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом. Крім того, відповідач вважав що діяльність ФОП Павленко з надання таких послуг є незаконною. Жодних дій щодо відключення квартири №3 від системи опалення позивач не проводила. Самостійно відповідач також не мав змоги провести такі роботи, оскільки не має доступу до перекриття стояка опалення. Як вбачається з наданих позивачем письмових доказів, договори на постачання газу, електричної енергії, води та водовідведення, укладені з відповідними підприємствами не ФОП «[PERSON]Д», а ПП «Інтерком», яке не має відношення до надання комунальних послуг власникам квартир. Позивачем надано суду Акт прийому-передачі обладнання котельні від ТОВ УНБК в особі [PERSON] до ФОП [PERSON], проте на надано договору, визначеному в ньому, а саме, договору від 02.07.2004 року, проте, саме цей договір повинен визначати право та порядок використання ФОП [PERSON] обладнання котельні (а.с.116). Позивачем надано Акт вводу в експлуатацію вузла обліку теплової енергії від 12.10.2007 року (а.с.104). За схемою водопровідних мереж та газопроводів, за показами представника ПП «Інтерком», ці мережі тільки до будинку знаходяться у власності ПП «Інтерком» (а.с.115). Відповідно договору №14/01-09-02 від 01.09.2002 року та додаткової угоди до нього від 01.09.2008 року. У даних правочинах ПП «Інтерком» зазначений в якості власника. Жодних доказів наявності права власності ПП «Інтерком» на даний будинок або на комунікаційні мережі суду не надано. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У даній справі виник спір з приводу стягнення заборгованості за отримані послуги з утримання житлових будинків та прибудинкових територій та правильності її нарахування. Дані правовідносини регулюються нормами Житлового кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та підзаконними нормативно-правовими актами. Обовязок укладення сторонами договору на надання житлово-комунальних послуг, до яких відповідно до ст. 13 Закону України „Про житлово-комунальні послуги (надалі Закон), відносяться послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, також передбачений ст.ст. 20, 21 цього ж закону та п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМУ № 572 від 08.10.1992 року. Статтею 16 Закону визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до ст. 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для обєктів усіх форм власності є субєкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для обєктів усіх форм власності є субєкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Статтею 20 Закону передбачено, що споживач зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом, і його укладення визначено як обовязок сторін, проте, обовязок підготувати договір на надання житлово-комунальних послуг на основі типового договору покладений у даному випадку на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; у разі у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Відповідно до Постанови КМУ № 529 від 20.05.2009 року визначений типовий перелік послуг з утримання будинків і споруд та при будинкових територій та форма Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Згідно статті 68 ЖК України наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до підпункту 2 пункту «а» статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідних територіальних громад; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 614 ЦК України особа звільняється від відповідальності за невиконання зобовязання лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобовязання. Як вбачається з матеріалів справи, всі тарифи, які встановлені для мешканців будинку, де знаходиться квартира відповідача, затверджені у передбаченому законом порядку. На підставі аналізу наведених вище нормативних актів, а також з урахуванням доказів, наданих сторонами, суд дійшов висновку про те, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. Позивачем не спростовані доводи та заперечення відповідача щодо наявності законних підстав [PERSON], як фізичної особи підприємця, в межах чинного законодавства, надавати відповідачу послуги, оскільки суду не надано доказів на підтвердження законних підстав для надання таких послуг. Договір між сторонами не укладався, і позивач не довела суду, що вона має повноваження на укладення такого договору, оскільки в розумінні норм чинного законодавства, наведених вище, з урахуванням наданих суду письмових доказів, позивач не є ані утримувачем вказаного будинку, ані виробником, ані надавачем послуг. Крім того, розрахунок заборгованості відповідача за надані послуги, наданий позивачем суду, та зазначена у ньому сума не підтверджується належними доказами, визначити, які саме послуги, ким, та в якому обсязі надавалися, на підставі наданих позивачем доказів, не можливо. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, у звязку з його необґрунтованістю.

Outcome: dismissed