Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивач звернулася до Полтавського районного суду з позовом до [PERSON], про поділ майна подружжя. Позов аргументувала тим, що між [PERSON] та [PERSON] 30.06.2007 зареєстровано шлюб у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, запис № 707, від якого мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO] Рішенням Диканського районного суду від 11.07.2017 у справі № 529/565/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Малолітня донька проживає із [PERSON] Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 2, 3 ст. 70 СК України). Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Згідно з ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, яка висвітлена в п. 22 постанови від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Під час шлюбу [PERSON] проживала в квартирі, що належала на праві приватної власності [PERSON] Однак поліпшення вище вказаного житла здійснювалось за кошти батьків [PERSON] на загальну суму 53 709,30 грн. (двері - 10442, 90 грн., вікна - 5600 грн., керамічна плитка - 5040,86 грн., лінолеум - 4912 грн., матеріали 9561, 46 грн., стеля - 1300 грн., шпалери - 1050 грн., сантехніка - 33617, 04 грн., меблі для ванної кімнати - 1706 грн., батареї - 2858 грн., пральна машина - 2644 грн., газова поверхня - 1964 грн., витяжка,- 1063 грн., стіл - 1950 грн. ). Вказані кошти прохала стягнути з відповідача. Крім того, [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітньої доньки - [PERSON]. [PERSON] відмовляється про добровільний поділ майна. Також прохала визнати за нею право власності на: диван «Капітошка», вартістю 2300 грн.; чайник Saturn ST ЕК 8405 R-8516797000 вартістю 143,87 грн.; пральну машину Samsung WF8590NMW9, вартістю 2644,00 грн.; газову поверхню Hansa BHGI 63112035, вартістю 1964,00 грн.; витяжку Pyramida ТК 60 (black), вартістю 1063,00 грн.; електрочайник Pyramida gift, вартістю 1,00 грн.; стіл прозорий, низ чорний, вартістю 1950, 00 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримала та прохала його задовольнити, також надала до суду відповідь на відзив відповідача на позовну заяву. Підтвердила всі обставини викладені в позові. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, підтримала наданий раніше до суду відзив на позов, в якому послалася на те, що відповідно до ч. 2 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ч. 1, 2 ст. 71 Сімейного кодексу Україна майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між зими в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Однак, у позивача таке право на звершення до суду відсутнє, адже її права не порушені, оскільки позивачем ї відповідачем майно вже розділено у добровільному порядку. Так, дійсно 11.02.2017р відповідним судовим рішенням шлюб між відповідачем та позивачем було розірвано. Перед розірванням шлюбу позивач зателефонувала відповідачу та повідомила, що буде розлучатися із ним. Також зазначила, що буде вивозити речі із квартири, в якій вони із відповідачем проживали разом (с. Стасі. вул. Яковенка, 4 , кв .22). На що відповідач повідомив їй, що вона може забирати із квартири все, що вона забажає. 07 липня 2017 року співвласниця квартири, мати відповідача, [PERSON], разом із депутатом Стасівської селищної ради [PERSON] прибули до вище зазначеної квартири, з метою фіксації наявного у ній майна, адже надходили погрози з боку батьків позивача щодо вивезення всього майна із квартири, в тому числі й порчі майна та самої квартири. Прибувши до квартири, де й знаходилася позивач, було складено опис майна у квартирі за підписом вище зазначених осіб. Позивач від підпису відмовилася, про що за підписом депутата вказано у самому описі. При цьому, позивач повідомила, що сьогодні у неї немає машини, якою би вона могла вивезти майно, але наступного дня вона його вивезе. Відповідач знов ж таки не заперечував, щоб позивач забрала собі те майно, яке вона вважає за потрібне. Наступного дня, позивачем було вивезено майно, а саме: пилосос, праску, блендери, мікрохвильову плиту, ноутбук, швейну машинку, тюнер, килим, який належав батькові відповідача та був придбаний ним особисто. Дане майно було вказано у описі. На сьогоднішній день воно відсутнє. Таким чином, спору щодо поділу майна між подружжям не було і такий поділ відбувся добровільно. Отже, підстави щодо звернення до суду у позивача відсутні. Однак, позивач просить суд визнати за нею право власності на: диван «Капітошка», вартістю 2300 грн.; чайник Saturn ST ЕК 8405 R-8516797000 вартістю 143,87 грн.; пральну машину Samsung WF8590NMW9, вартістю 2644,00 грн.; газову поверхню Hansa BHGI 63112035, вартістю 1964,00 грн.; витяжку Pyramida ТК 60 (black), вартістю 1063,00 грн.; електрочайник Pyramida gift, вартістю 1,00 грн.; стіл прозорий, низ чорний, вартістю 1950, 00 грн. При цьому, мотивувальна частина позовної заяви не містить жодного обгрунтування такої вимоги, та навіть посилання на придбання такого майна подружжям. Важливим є повне ігнорування вимог норм Сімейного кодексу України, згідно яких у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ст. 70 СК України). З незрозумілих підстав, позивач просить визнати за нею право власності на все перелічене майно. Таким чином, предмет позову є невірним, адже поділу як такого позивач здійснити не просить, виділити конкретне майно відповідачу не пропонує. Згідно з п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. П. 5 ч.3 ст. 175 ЦПК України встановлено, що у позовній заяві повинні міститися виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Позовна заява не містить посилання не докази ( які і не долучені до позовної заяви) про спільно нажите майно у шлюбі, джерело та час його придбання. Крім того, жодними доказами не підтверджено наявність цього майна на час розгляду справи. Незрозумілим є посилання позивача на наявність у відповідача заборгованості по аліментам та посилання на відповідні законодавчі норми щодо збільшення розміру частки майна у спільній сумісній власності подружжя. Адже, такої позовної вимоги не заявлено. Крім того, виконавчий лист не може бути доказом наявності заборгованості по аліментам. Важливим є те, що у відповідача відсутня заборгованість по аліментам, адже він офіційно працевлаштований і з його місця роботи кожного місяця відраховуються аліменти на утримання дитини. Слід зазначити, що на Диван «Капітошка» відсутній чек, а тому вартість даного майна не встановлена. Другою позовною вимогою зазначено у позовній заяві прохання позивача стягнути із відповідача кошти на ремонт квартири у сумі 53709,30 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що за кошти її батьків було проведено ремонт у квартирі відповідача, яка належить йому на праві приватної власності. Доказів того, що саме відповідачу на праві приватної власності належить квартира позивачем не надано. Як і не зазначено адресу даної квартири. Єдина квартира, в якій відповідачу належить лише 1/4 частки знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на житло ( копія в матеріалах справи) від 25 грудня 1993 року дана квартира була приватизована на чотирьох осіб. Таким чином, на праві приватної власності відповідачу ніяка квартира не належить. Слід зазначити, що співвласниками даної квартири є відповідач, його батьки та брат. В даній квартирі проживала ця сімя. Батьки відповідача зробили у ній ремонт, квартира була повністю забезпечена меблями, сантехнікою, кухонними меблями та технікою та придатна для проживання. У квартирі були двері, вікна, батареї, шпалери, підлога та стеля. Необхідності ремонту квартира не потребувала. Після вселення у квартиру позивача із відповідачем та їх спільною дитиною, у інших співвласників навіть не було ключів від квартири та вільного доступу до неї. Дозволу про проведення ремонтних робіт у співвласників ніхто ніколи не запитував їм не було відомо, що у квартирі ведуться ремонтні роботи. Також, відповідно до технічних умов № 2 від 20.04.2010 року на переобладнання вищезазначеної квартири під індивідуальне опалення, виданих ПАТ «Полтавагаз» (додається) категорично забороняється монтаж систем газопостачання та опалення організаціями та особами, що не мають дозволу Держнаглядохоронипраці та ліцензії на виконання даних робіт. Таким чином, відповідач не мата жодного права на зміну батарей у квартирі та газової плити. Головним є те, що предметом даного позову є поділ майна подружжя. Однак, позовна вимога заявлена як стягнення грошових коштів. Позивач не визначає перелічені будівельні матеріали та речі як спільну сумісну власність подружжя, яка підлягає поділу. Також не просить визнати її особистою власністю. Таким чином, в порядку позову про поділ майна подружжя така позовна вимога розглянута та задоволена бути не може. Виходячи зі змісту позову, придбання будівельних матеріалів проводилося не за особисті кошти позивача, а за кошти її батьків. Отже, позивач у даній справі не може бути належним позивачем, адже не за її особисті кошти, а за кошти батьків нібито придбавалися будівельні матеріали. Крім того, дозволу про проведення ремонту позивач від співвласників не отримувала. Відповідач має у даній квартирі лише 1/4 частку, а тому до нього в принципі не може бути заявлена така вимога про стягнення коштів у повному обсязі. Крім того, зазначені розрахунки позивача у позовній заяві не відповідають наданим копіям квитанцій та дійсності. Так, згідно позовної заяви позивач вказує, що нею було придбано: - \~ \~ \~ \~Двері на суму 10442,90. Однак, в матеріалах справи мається квитанція на суму 3000 грн. та чек на суму близько 3000 грн. ( погана якість копії, зазначено суму 29__,__ \~ \~ \~ \~грн.) Поряд мається копія квитанції дуже поганої якості теж на орієнтовну суму близько 3000 грн. Якщо припустити, що це чек також за двері, то разом сума становить 9500 грн., а не 10442,90. - \~ \~ \~ \~Вікна на суму 5600. Жодних доказів придбання вікон позивачем не надано. Керамічна плитка на суму 5040, 86. Згідно наданих квитанції: плитка для стін 1166,98, плитка для підлоги 308,10+19,26, плитка для стін 2348,70+ 1643,05=5487,03 Лінолеум на суму 4912 грн. Товарні чеки 1765+2044+1103=4912 Матеріали на суму 9561, 46 грн. Така суму також не відповідає дійсності, адже згідно матеріалів справи подано чеки на: Змішувач для кухні 653,00 та матеріали на суму 321,50 ( по талону 00011710) + но чекам 307,20+208,92+142,99 ( погано видно що придбано)+161,76+290, 50+333,42= 1766,29 Матеріали за чеками на суму 1663. 51, з яких два чеки поганої якості і суму не можливо роздивитись, і 4 чеки на загальну суму 503,65 є недійсними ( вказано безпосередньо на чеках). Таким чином 1663,51-503, 65 становить 1159, 86 Матеріали за чеками на суму 3619,01. з яких 4 чеки поганої якості ( не видно суму) і один чек на придбання ванни акрілової ( 1260,96) та плитки на загальну суму 2904,01. Таким чином, на придбання плитки - 1643,05 Ванна та плитка враховані позивачем окремо та не входять до будівельних матеріалів. Таким чином загальна вартість будматеріалів на суму 714,09 (3619,01-2904,92) Крім того, позивачем надано накладні на отримання товару , які не підтверджені ні підписами, ані печатками продавця, квитанції на оплату такого товару позивачем не надано, а тому нижчезазначені накладні на відповідні суми не можуть слугувати належними доказами у справі: Накладні без чеків на суми 94,76+109,86 + 76,54 + 959,01 + 125,76 + 761,23 + 99,64 + 186,06 + 263,38 + 183,10 + 84,00 + 87,00 + 330,28 = 3360,62 Таким чином, підтверджені документально витрати на придбання саме будівельних матеріалів 4292,38 ( 1766,29+1159,86+714,09+ 653,00) Стеля на суму 1300 грн. Не підтверджено жодними доказами. Шпалери на суму 1050 грн. Не підтверджено жодними доказами. Сантехніка на суму 33617,04 грн. В доданих квитанціях наявна лише квитанція на придбання ванни акрілової ( 1260,96) та унітазу ( вартість у квитанції на видно із-за поганої якості копії). На іншу суму, яка орієнтовано становить більше 30000 грн. доказів не надано. Меблі для ванної кімнати 1706,10 Батареї на суму 2858 грн. Є квитанція лише на суму 1429 грн. на іншу суму доказів не надано. Крім того, у першій позовній вимозі позивач просить визнати за нею право власності на пральну машину, вартістю 2644,00 грн.; газову поверхню, вартістю 1964,00 грн.; витяжку), вартістю 1063,00 грн., стіл прозорий, низ чорний, вартістю 1950, 00 грн., що разом становить 7621 грн. Ці ж речі позивачем включено і до переліку вартості ремонтних робіт у квартирі, і просить і визнати за нею право власності на перелічене майно і стягнути їх вартість із відповідача. Таким чином, сума яку позивач просить стягнути із відповідача у розмірі 53709, 30 грн. є значно завищеною та такою що не відповідає дійсності. По наданим квитанціям позивача було придбано матеріалів на суму 25087,47, що вдвічі перевищує заявлену суму у позові. Сам факт придбання будівельних матеріалів саме на ремонт квартири відповідача також не підтверджений жодними доказами. Чеки, долучені до матеріалів справи, не можуть свідчити про те, що придбані матеріали були використані для ремонту у даній квартирі. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає що позов не підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 30.06.2007 зареєстровано шлюб у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, запис № 707, від якого мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO] Через деякий час після одруження, з дозволу батьків відповідача подружжя переїхали жити в квартиру №22 , розташовану по вул..Яковенка 4 в с.Стасі , Диканського району. Дана квартира на праві власності належить чотирьом чоловіка- батькам відповідача, відповідачу та його брату в рівних частинах кожному по ?. Дану квартиру батьки відповідача отримали в 1993 році та проживали там спільно з дітьми до 1999 року. Квартира була придатна до житла оскільки в ні й було все необхідне для цього ремонт та побутова техніка зокрема пральна машина , газове опалення. Після переїзду в квартиру протягом 2012- 2013 років подружжя [PERSON] без дозволу з боку всіх співвласників провели ремонт в квартирі з частковим переобладнанням кімнат. Також в ремонті приймали участь батьки позивачки, які закупляли строй матеріали а також батько позивачки частково здійснював ремонт де міг зробити це самостійно. На час проведення ремонту позивачка ніде не працювала та не вкладала своїх коштів в ремонт а отримувала певні подарунки від своїх батьків як коштами так і у виді придбання ними необхідних товарів для обладнання квартири. Протягом 2017 року шлюбні стосунки між сторонами почали погіршуватись і позивачка вирішила виїхати з квартири про, що повідомила відповідача. 07 липня 2017 року співвласниця квартири, мати відповідача, [PERSON], разом із депутатом Стасівської селищної ради [PERSON] прибули до вище зазначеної квартири, з метою фіксації наявного у ній майна, оскільки побоювалась , що буде вивезено все майно або його буде пошкоджено у зв»язку з неприязними відносинами які виникли у її сина з дружиною. Прибувши до квартири, де й знаходилася позивач, депутатом було складено опис майна у квартирі за підписом вище зазначених осіб. Позивач від підпису відмовилася, про що за підписом депутата вказано у самому описі. При цьому, позивач повідомила, що сьогодні у неї немає машини, якою би вона могла вивезти майно, але наступного дня вона його вивезе. Відповідач знов ж таки не заперечував, щоб позивач забрала собі те майно, яке вона вважає за потрібне. Наступного дня, позивачем було вивезено майно, а саме: пилосос, праску, блендери, мікрохвильову плиту, ноутбук, швейну машинку, тюнер, килим. Дане майно було вказано у описі. Даний факт в судовому підтвердила і позивачка. Рішенням Диканського районного суду від 11.07.2017 у справі № 529/565/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Малолітня донька залишилась проживати із [PERSON] Проведене переобладнання квартири на даний час позбавляє власників можливості проведення її перереєстрації. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], мати відповідача, показала, що між [PERSON] та [PERSON] 30.06.2007 зареєстровано шлюб від якого мають малолітню дитину доньку -[PERSON], [INFO] Через деякий час після одруження, з дозволу батьків відповідача подружжя переїхали жити в квартиру №22 , розташовану по вул..Яковенка 4 в с.Стасі , Диканського району. Дана квартира на праві власності належить чотирьом чоловікам- їм батькам відповідача, відповідачу та його брату в рівних частинах кожному по ?. Дану квартиру вони-батьки відповідача отримали в 1993 році та проживали там спільно з дітьми до 1999 року. Квартира була придатна до житла оскільки в ній було все необхідне для цього ремонт та побутова техніка зокрема пральна машина , газове опалення, меблі. Після переїзду в квартиру протягом 2012- 2013 років подружжя [PERSON] без дозволу з боку всіх співвласників зокрема не поставивши їх як батьків до відома, провели ремонт в квартирі з частковим переобладнанням кімнат. Також в ремонті приймали участь батьки позивачки, які також закупляли строй матеріали та батько позивачки частково здійснював ремонт де міг зробити це самостійно. На час проведення ремонту позивачка ніде не працювала та не вкладала своїх коштів в ремонт а отримувала певні подарунки від своїх батьків як коштами так і у виді придбання ними необхідних товарів для обладнання квартири. Протягом 2017 року шлюбні стосунки між сторонами почали погіршуватись і позивачка вирішила виїхати з квартири про, що повідомила відповідача. 07 липня 2017 року вона- свідок, як співвласниця квартири, разом із депутатом Стасівської селищної ради [PERSON] прибули до вище зазначеної квартири, з метою фіксації наявного у ній майна, оскільки побоювалась , що буде вивезено все майно або його буде пошкоджено у зв»язку з неприязними відносинами які виникли у її сина з дружиною. Прибувши до квартири, де й знаходилася позивач, депутатом було складено опис майна у квартирі за підписом вище зазначених осіб. Позивач від підпису відмовилася, про що за підписом депутата вказано у самому описі. При цьому, позивач повідомила, що сьогодні у неї немає машини, якою би вона могла вивезти майно, але наступного дня вона його вивезе. Відповідач-син свідка не заперечував, щоб позивач забрала собі те майно, яке вона вважає за потрібне. Наступного дня, позивачем було вивезено майно, наскільки пам»ятає: пилосос, праску, блендери, мікрохвильову плиту, ноутбук, швейну машинку, тюнер, килим. Дане майно було вказано у описі. Зазначила, що в ході ремонту було переобладнано квартиру що на даному етапі є перешкодою їм як власникам в проведенні її перереєстрації. Вказала, що на час заселення в квартиру в ній була пральна машина а також вона давала, ще одну машинку оскільки попередня вийшла з ладу але пральні машинки кудись зникли. Також вказала, що коли підчас проживання сина із сім»єю в квартирі було зірвано дерев»яні поли а на їх місце постелено цементну підлогу, що було зроблено не якісно і тепер необхідно по новому робити ремонт оскільки цемент потріскався і багато пилу. Аналогічні покази, що і [PERSON] в судовому засіданні дав допитаний в якості свідка батько позивача-Заливадний [PERSON]. Допитана в судовому засіданні в якості свідка батько позивачки- Коркішко [PERSON] пояснив, що через деякий час після одруження донька повідомила, що вони переїздять жити в квартиру , що належить батькам відповідача розташовану в с.Стасі, Диканського району. Він спільно зі своєю дружиною вирішили провести в квартирі ремонт оскільки там був ремонт 90-х років. Коли запитали батьків відповідача про ремонт то ті вказали, щоб вони робили що хочуть. Ремонт він-свідок проводив особисто спільно із своєю дружиною з 2012 по 2014 рік. Придбавав за свої кошти стройматеріали а також давали доньці кошти та придбавали речі зазначені в позові оскільки донька не працювала. Загалом за його підрахунками потратили на ремонт від 40 до 50 тисяч гривень. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що коли подружжя [PERSON] заселились в квартиру в с.Стасі, Диканського району то вона вже там проживала з чоловіком. Після переїзду [PERSON] зробили ремонт в квартирі оскільки там був старий ремонт. Наскільки їй відомо ремонт робив батько позивачки і відповідач. Хто купляв строй матеріали їй не відомо. Коли позивачка хотіла виїхати з квартири то викликали міліцію і описували майно. Після виїзду позивачки з квартири відповідач змінив замки в квартирі. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що відповідач доводиться йому двоюрідним братом. Вказав, що після переїзду [PERSON] зробили ремонт в квартирі оскільки там був старий ремонт. Наскільки йому відомо ремонт робив батько позивачки. Коли позивачка хотіла виїхати з квартири то викликали міліцію і описували майно. Спочатку відповідач не хотів нічого давати позивачці але він свідок переконав його цього не робити. Йому свідку відомо, що проводився опис майна, яке знаходилось в квартирі. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. П. 5 ч.3 ст. 175 ЦПК України встановлено, що у позовній заяві повинні міститися виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Згідно з ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 2, 3 ст. 70 СК України). Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, яка висвітлена в п. 22 постанови від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Проводячи аналіз досліджених доказів суд приходить до наступних висновків, так позивач просить суд визнати за нею право власності на: диван «Капітошка», вартістю 2300 грн.; чайник Saturn ST ЕК 8405 R-8516797000 вартістю 143,87 грн.; пральну машину Samsung WF8590NMW9, вартістю 2644,00 грн.; газову поверхню Hansa BHGI 63112035, вартістю 1964,00 грн.; витяжку Pyramida ТК 60 (black), вартістю 1063,00 грн.; електрочайник Pyramida gift, вартістю 1,00 грн.; стіл прозорий, низ чорний, вартістю 1950, 00 грн. При цьому, мотивувальна частина позовної заяви не містить жодного обгрунтування такої вимоги, та навіть посилання на придбання такого майна подружжям. З незрозумілих підстав, позивач просить визнати за нею право власності на все перелічене майно. Таким чином, предмет позову є невірним, адже поділу як такого позивач здійснити не просить, виділити конкретне майно відповідачу не пропонує. Позовна заява не містить посилання не докази ( які і не долучені до позовної заяви) про спільно нажите майно у шлюбі, джерело та час його придбання. Крім того, жодними доказами не підтверджено наявність цього майна на час розгляду справи. Незрозумілим є посилання позивача на наявність у відповідача заборгованості по аліментам та посилання на відповідні законодавчі норми щодо збільшення розміру частки майна у спільній сумісній власності подружжя. Адже, такої позовної вимоги не заявлено. Крім того, виконавчий лист не може бути доказом наявності заборгованості по аліментам. Слід зазначити, що на Диван «Капітошка» відсутній чек, а тому вартість даного майна не встановлена. Другою позовною вимогою зазначено у позовній заяві прохання позивача стягнути із відповідача кошти на ремонт квартири у сумі 53709,30 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що за кошти її батьків було проведено ремонт у квартирі відповідача, яка належить йому на праві приватної власності. Доказів того, що саме відповідачу на праві приватної власності належить квартира позивачем не надано. Як і не зазначено адресу даної квартири. Єдина квартира, в якій відповідачу належить лише 1/4 частки знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на житло ( копія в матеріалах справи) від 25 грудня 1993 року дана квартира була приватизована на чотирьох осіб. Таким чином, на праві приватної власності відповідачу ніяка квартира не належить. Співвласниками даної квартири є відповідач, його батьки та брат. В даній квартирі проживала ця сімя. Батьки відповідача зробили у ній ремонт, квартира була повністю забезпечена меблями, сантехнікою, кухонними меблями та технікою та придатна для проживання. У квартирі були двері, вікна, батареї, шпалери, підлога та стеля. Необхідності ремонту квартира не потребувала. Після вселення у квартиру позивача із відповідачем та їх спільною дитиною, у інших співвласників не було ключів від квартири та вільного доступу до неї. Дозволу про проведення ремонтних робіт у співвласників ніхто не запитував їм не було відомо, що у квартирі ведуться ремонтні роботи. Також предметом даного позову є поділ майна подружжя однак, позовна вимога заявлена як стягнення грошових коштів. Позивач не визначає перелічені будівельні матеріали та речі як спільну сумісну власність подружжя, яка підлягає поділу. Також не просить визнати її особистою власністю. Виходячи зі змісту позову, придбання будівельних матеріалів проводилося не за особисті кошти позивача, а за кошти її батьків. Отже, позивач у даній справі не може бути належним позивачем, адже не за її особисті кошти, а за кошти батьків нібито придбавалися будівельні матеріали. Крім того, дозволу про проведення ремонту позивач від співвласників не отримувала. Відповідач має у даній квартирі лише 1/4 частку.. Крім того, зазначені розрахунки позивача у позовній заяві не відповідають наданим копіям квитанцій та дійсності. Так, згідно позовної заяви позивач вказує, що нею було придбано: - \~ \~ \~ \~Двері на суму 10442,90. Однак, в матеріалах справи мається квитанція на суму 3000 грн. та чек на суму близько 3000 грн. ( погана якість копії, зазначено суму 29__,__ \~ \~ \~ \~грн.) Поряд мається копія квитанції дуже поганої якості теж на орієнтовну суму близько 3000 грн. Якщо припустити, що це чек також за двері, то разом сума становить 9500 грн., а не 10442,90. - \~ \~ \~ \~Вікна на суму 5600. Жодних доказів придбання вікон позивачем не надано. Керамічна плитка на суму 5040, 86. Згідно наданих квитанції: плитка для стін 1166,98, плитка для підлоги 308,10+19,26, плитка для стін 2348,70+ 1643,05=5487,03 Лінолеум на суму 4912 грн. Товарні чеки 1765+2044+1103=4912 Матеріали на суму 9561, 46 грн. Така суму також не відповідає дійсності, адже згідно матеріалів справи подано чеки на: Змішувач для кухні 653,00 та матеріали на суму 321,50 ( по талону 00011710) + но чекам 307,20+208,92+142,99 ( погано видно що придбано)+161,76+290, 50+333,42= 1766,29 Матеріали за чеками на суму 1663. 51, з яких два чеки поганої якості і суму не можливо роздивитись, і 4 чеки на загальну суму 503,65 є недійсними ( вказано безпосередньо на чеках). Таким чином 1663,51-503, 65 становить 1159, 86 Матеріали за чеками на суму 3619,01. з яких 4 чеки поганої якості ( не видно суму) і один чек на придбання ванни акрілової ( 1260,96) та плитки на загальну суму 2904,01. Таким чином, на придбання плитки - 1643,05 Ванна та плитка враховані позивачем окремо та не входять до будівельних матеріалів. Таким чином загальна вартість будматеріалів на суму 714,09 (3619,01-2904,92) Крім того, позивачем надано накладні на отримання товару , які не підтверджені ні підписами, ані печатками продавця, квитанції на оплату такого товару позивачем не надано, а тому нижчезазначені накладні на відповідні суми не можуть слугувати належними доказами у справі: Накладні без чеків на суми 94,76+109,86 + 76,54 + 959,01 + 125,76 + 761,23 + 99,64 + 186,06 + 263,38 + 183,10 + 84,00 + 87,00 + 330,28 = 3360,62 Таким чином, підтверджені документально витрати на придбання саме будівельних матеріалів 4292,38 ( 1766,29+1159,86+714,09+ 653,00) Стеля на суму 1300 грн. Не підтверджено жодними доказами. Шпалери на суму 1050 грн. Не підтверджено жодними доказами. Сантехніка на суму 33617,04 грн. В доданих квитанціях наявна лише квитанція на придбання ванни акрілової ( 1260,96) та унітазу ( вартість у квитанції на видно із-за поганої якості копії). На іншу суму, яка орієнтовано становить більше 30000 грн. доказів не надано. Меблі для ванної кімнати 1706,10 Батареї на суму 2858 грн. Є квитанція лише на суму 1429 грн. на іншу суму доказів не надано. Крім того, у першій позовній вимозі позивач просить визнати за нею право власності на пральну машину, вартістю 2644,00 грн.; газову поверхню, вартістю 1964,00 грн.; витяжку), вартістю 1063,00 грн., стіл прозорий, низ чорний, вартістю 1950, 00 грн., що разом становить 7621 грн. Ці ж речі позивачем включено і до переліку вартості ремонтних робіт у квартирі, і просить і визнати за нею право власності на перелічене майно і стягнути їх вартість із відповідача. Таким чином, сума яку позивач просить стягнути із відповідача у розмірі 53709, 30 грн. є значно завищеною та такою що не відповідає дійсності. По наданим квитанціям позивача було придбано матеріалів на суму 25087,47, що вдвічі перевищує заявлену суму у позові. Сам факт придбання будівельних матеріалів саме на ремонт квартири відповідача також не підтверджений жодними доказами. Чеки, долучені до матеріалів справи, не можуть свідчити про те, що придбані матеріали були використані для ремонту у даній квартирі. Покази в якості свідка батька позивачки про те, що він проводив ремонт в квартирі і що ним були витрачені кошти на суму від 40 до 50 тисяч суд вважає неспроможними оскільки свідком не вказано конкретну суму і своїх поясненнях не зазначено конкретне майно яке було придбано для доньки зокрема сантехніка чи меблі. При цьому судом встановлений факт, що виїжджаючи з квартири позивачка мала можливість забрати належне їй майно в повному обсязі . З огляду на викладені обставини суд вважає позов таким, що не підлягає до задоволення. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з позивача пропорційно до задоволених вимог, згідно ст. 141 ЦПК України на користь держави.

Outcome: approved