Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], просила суд визнати в порядку поділу майна подружжя за нею право приватної власності на частку в розмірі 70/100 у квартирі за адресою: [ADDRESS]; визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право приватної власності на частку в розмірі 30/100 у квартирі за адресою: [ADDRESS]; визначити порядок користування вказаною квартирою, а саме: виділити в користування [PERSON] велику кімнату, виділити в користування [PERSON] малу кімнату, а також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 03 червня 2009 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, від якого у сторін народилось троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Позивачем зазначено, що вихованням та утриманням дітей займається вона самостійно, відповідач не дбає про матеріальне благополуччя дітей та родини. Тому, [PERSON] звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу і стягнення аліментів на утримання дітей та дружини до досягнення дітей трирічною віку, однак вказаний спір на момент подачі цього позову не розглянуто. Питання про розподіл спільного сумісного майна, придбаного сторонами в період шлюбу, на сьогоднішній день не вирішено. Відзначено, що в період шлюбу сторони придбали наступне майно: двокімнатну квартиру, яка знаходиться та адресою: [ADDRESS]. Ринкова вартість даної квартири складає 650000 грн 00 коп. Позивачем відзначено, що враховуючи ту обставину, що на її утриманні знаходяться неповнолітні діти, просить суд про відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя в разі виникнення спору між сторонами з приводу вартості майна, яке знаходяться у їх спільній сумісній власності і підлягають розподілу у таких пропорціях: присудити позивачу 70% спільного майна, а відповідачу присудити 30% спільного майна. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, надав до суду письмові заперечення на позов, де зазначено, що 22.07.2010 [PERSON], на підставі домовленості між нею та відповідачем, подарувала останньому квартиру [ADDRESS]. Квартиру [ADDRESS] відповідач продав 12.10.2010 та, в той же день, за кошти, отримані від продажу подарованої йому квартири, купив квартиру [ADDRESS]. Тобто зазначено, що квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем за його особисті кошти від продажу подарованої квартири [ADDRESS], а тому вважає, що в порядку ч.3 ст.57 СК України, є його особистою власністю, яка не підлягає поділу. Квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем за 355945,00 грн, що вказано в договорі від 12.10.2010. На момент купівлі квартири [ADDRESS] сторони перебували у шлюбі лише 1 рік, та, фактично не могли власними зусиллями заробити на квартиру у м. Києві, адже у їхній молодій сім'ї працював тільки відповідач. Вважає, що вказана обставина свідчить про вірність доводів відповідача щодо джерела походження коштів для купівлі квартири [ADDRESS]- продавши свою власну квартиру [ADDRESS], відповідач придбав квартиру [ADDRESS]. У запереченнях також відзначено,що позивач, помилково вважаючи квартиру [ADDRESS] спільною власністю подружжя, просить суд відступити від засади рівності часток подружжя при поділі вкачаного майна та просить присудити позивачу 70% спільного майна, а відповідачу - 30% майна, зазначаючи підставою для такого відступлення від засад рівності - наявність на її утриманні неповнолітніх дітей. Щодо доводів позивача про те, що вихованням та утриманням трьох дітей займається позивач особисто і відповідач не дбає про матеріальне благополуччя родини, зазначено, що дані обставини не підтверджуються жодними доказами та суперечать абзацу 18 самого позову, де вказано, що наразі позивач не працює, тобто позивач не має своїх особистих джерел доходу та не працює, а отже, не може самостійно утримувати родину. Тобто, твердження позивача про те, що відповідач нібито матеріально не забезпечує сім'ю є такими, що не відповідають дійсності, адже позивач не працює і крім відповідача, її та трьох дітей, ніхто не утримує. Отже, сторона відповідача вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст.61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Судом встановлено, що 03 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по Нікопольському району Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області було зроблено актовий запис № 08 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON], [INFO], про що відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м.Києві було зроблено актовий запис №811 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с.14); [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №389 (а.с.15), [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №807 (а.с.16). Згідно договору дарування квартири, посвідченого 22.07.2010 приватним нотаріусом КМНО Кондрат Н.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №1741, [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. В подальшому, 12.10.2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. та зареєстровано в реєстрі за №5486, відповідно до якого [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS]. За погодженням сторін продаж квартири вчинено за 23920 грн 00 коп. Також, 12.10.2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. та зареєстровано в реєстрі за №5493, 5494, відповідно до якого [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вартість квартири становила 52335 грн 00 коп. Вказані обставини також підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на 13.01.2016. Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку серії [NUMBER] [PERSON] є суб'єктом господарювання (а.с.21). Матеріали справи містять витяг з кримінального провадження №12014100090007848, де заявником значиться [PERSON] щодо нанесення тілесних ушкоджень останній [PERSON] (а.с.17). Згідно довідки Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 12.09.2014 №50/СВ-211, виданої [PERSON] в зв'язку з тим, що вона звернулась з офіційною заявою, в якій пояснила наступне: 10.09.2014 приблизно о 00.00 годин, за адресою: [ADDRESS], чоловік [PERSON], [INFO] в ході конфлікту наніс тілесні ушкодження [PERSON] Також [PERSON] дала показання в яких повідомила, що її чоловік [PERSON] неодноразово наносив тілесні ушкодження, постійно виражався нецензурною лексикою, при чому все це він здійснював при дітях. Даної події допитані свідки, які пояснили що [PERSON] неодноразово бив свою жінку. На даний час в СВ Солом'янському РУ ГУМВС знаходиться кримінальне провадження № 12014100090007848 від 11.09.2014, яке внесено в ЄРДР за заявою [PERSON] (а.с.19). З листа Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 10.10.2014 №108/24/13-886-421 вбачається, що службою направлено лист до Центру обслуговування споживачів №2 з метою постановки квартири за адресою: [ADDRESS] на контроль (а.с.20). При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Так, сторони не вказали про наявність іншого майна подружжя, крім спірної квартири за адресою: [ADDRESS]. За змістом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.1 та ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Під час розгляду справи судом встановлено, що між сторонами шлюбний договір не укладався. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира в розумінні ст. 60 СК України є набутою під час шлюбу сторін, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Встановлено, що сторони не можуть дійти згоди щодо розміру їх часток в спірній квартирі. Так, позивачка обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що оскільки їх спільні з відповідачем діти проживають з нею у спірній квартирі та перебувають на повному її утриманні, суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільному майні та визнати за нею право власності на частку в розмірі 70/100 вказаної квартири, що буде відповідати інтересам дітей. Однак в ході розгляду справи відповідач заперечував, що їх спільні діти перебувають на утриманні позивача, так як вона не працює. Серед іншого, знайшли своє доказове підтвердження доводи відповідача щодо походження та внесення ним особистих коштів в частині для придбання спірної квартири, а також посилання на те, що ринкова вартість проданих квартир 12 жовтня 2010 року в одному районі міста Києва не може суттєво відрізнятись між собою, що говорить про те, що зазначена ціна на квартиру по [ADDRESS] була штучно зменшена, натомість позивачем у підтвердження позовних вимог не надано жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування поділу спірної квартири співвідношенні частки саме 70/100 позивачу та 30/100 - відповідачу, а також не надано будь-якої технічної документації на квартиру для можливості визначити порядок користування нею. Згідно ч.2 ст.10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка в судовому засіданні всупереч ст.60 ЦПК України не довела необхідність та належні підстави визнання за нею 70/100 частини спірної квартири. Отже, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог позивача частково, тому вважає за необхідне визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право приватної власності на частку в розмірі 30/100 у квартирі за адресою: [ADDRESS] та визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право приватної власності на частку в розмірі 70/100 у квартирі за адресою: [ADDRESS], в іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн суд зазначає наступне. 17 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду про надання консультативно-інформаційних послуг у сфері права (а.с.23-21). Згідно із ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати на правову допомогу відшкодовуються, якщо вони пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Згідно із зазначеною вище нормою склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), акт приймання-передачі юридичних послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.48 постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Матеріали справи не містять розрахунку оплати за надану правову допомогу, а також акту-приймання передачі послуг. Матеріали справи містять розрахункові квитанції: квитанцію серії АААА №000003 від 17.10.2014 за юридично-консультативні послуги вартістю 1500 грн (а.с.22) та квитанцію серії АААА №000004 від 17.10.2014 за юридично-консультативні послуги вартістю 4000 грн (а.с.28). Однак вказані квитанції суд не приймає як належну та допустиму у розумінні ст. 58-59 ЦПК України, оскільки вони оформлені не належним чином. Згідно зі ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Норми ст.ст.57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Крім того, відповідно до п.3.3. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником. На підставі вищевикладеного, витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн не підлягають задоволенню. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: partial