Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Зазначила, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] вони придбали однокімнатну квартиру, яку у подальшому поміняли на ? частину двокімнатної квартири. Іншу ? частину цієї квартири відповідачеві подарувала його матір. Право власності на всю квартиру на цей час зареєстровано за відповідачем, який не визнає право їх сумісної власності на ? частину квартири, а тому просить суд визнати за нею право власності на ? цієї квартири. У судовому засіданні позивач позов підтримала, з підстав викладених у ньому, просила задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Пояснив, що однокімнатну квартиру купував хоч і перебуваючи у шлюбі, але за свої особисті кошти та кошти, які йому надала матір. Дружина не працювала, а тому не могла брати участь в придбанні спірного майна. Просив відмовити в позові. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.10.1994. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03.10.2013, яке набрало законної сили 15.10.2013, шлюб між ними розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей - доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. На час перебування у шлюбі, згідно з договором купівлі-продажу від 28.07.1999, за згодою [PERSON]., [PERSON] придбав у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS]. У подальшому, відповідно до договору міни від 22.04.2002, за згодою позивача, [PERSON] обміняв вказану квартиру на ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS]. Іншу ? частину цієї квартири [PERSON] подарувала його мати - [PERSON] (договір дарування від 22.04.2002). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при вирішення спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно набутого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Згідно п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 65 СК України зазначено, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина та чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Як вбачається із матеріалів справи, та пояснень сторін у справі договір міни квартири, згідно яким відповідач передав право власності на придбану у шлюбі однокімнатну квартиру та набув права власності на ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS] був укладений з метою поліпшення житлових умов сім'ї. Тому суд дійшов висновку, що вказаний договір був укладений в інтересах сім'ї, що визнали сторони у справі. Згідно зі ст. 22 КпШС України, що діяв на час укладання договору купівлі-продажу квартири, ця квартира вважалась спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення про набуття подружжям права власності містяться в ст. 60 СК України, що набрав чинності з 01.01.2004. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що однокімнатну квартиру [ADDRESS], а у подальшому ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS] сторонами у справі придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі, це майно не може вважатися роздільним майном, оскільки набуте за спільні кошти подружжя. Той факт, що позивач не працювала офіційно тривалий час, була домогосподаркою, а тому не могла взяти участь у купівлі квартири суд не бере до уваги, оскільки судом встановлено, що сторони проживали разом у зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство і суд вважає, що незалежно від суми зароблених коштів обидва мають рівні права на ? частку квартири, приданої в період шлюбу. Інша ? частина квартири належить відповідачу, як його особиста власність, отримана у дарунок від матері, а тому не підлягає поділу. Відповідач не довів суду належними і допустимими доказами, що він придбав спірну квартиру за особисті кошти, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Щодо відшкодування судових витрат суд вважає, що витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача, оскільки доведені належними доказами. Витрати на проведення оцінки майна - не підлягають стягненню, оскільки не віднесені процесуальним законом до судових витрат. На підставі наведеного та

Outcome: partial