Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Позивач звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про розподіл майна, придбаного у шлюбі. В позові зазначив, що 22.06.2013 року він уклав шлюб з відповідачкою [PERSON], який зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції актовий запис № 279. 15.09.2015 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя (№ 2897/15) шлюб між сторонами був розірваний. В період шлюбу за особисті кошти позивача було придбане майно, а саме: 14/25 частин квартири [ADDRESS], що підтверджує договір купівлі продажу №2833 від 12.11.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] Дана частина квартири була придбана позивачем за особисті кошті які він отримав після продажу квартири, що була його особистою власністю отримана у спадок за законом, даний факт підтверджує рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2013 року, справа № 1/5974/13-ц. Квартира була продана позивачем 12.11.2013 року о 14 годині 00 хвилин відповідно витягу реєстру речових прав за 149 900 гривен. Частина квартири була придбана 12.11.2013 року о 16 годині 16 хвилин за 142 874 грн. Ці договори купівлі продажу були засвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] Крім того, в період шлюбу за спільні кошти сторін було придбане майно, а саме: земельна ділянка №26, кадастровий номер 2310100000:07:051:0221, площею 0,1194 га, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, ОСГК «Парус - 22650». Право власності на земельну ділянку було за згодою сторін зареєстровано за відповідачкою. Позивач просить визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає розподілу наступне майно: земельна ділянка №26, кадастровий номер 2310100000:07:051:0221, площею 0.1194 га, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, ОСГК «Парус - 22650». Провезти розділ майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши йому 1/2 частину земельної ділянки №26, кадастровий номер 2310100000:07:051:0221, площею 0,1194 га, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, ОСГК «Парус - 22650» - залишивши у власність 1/2 частину земельної ділянки № 26, кадастровий номер 2310100000:07:051:0221, площею 0,1194 га, для ведення садівництва [PERSON], що розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, ОСГК «Парус - 22650». Визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки № 26, кадастровий номер 2310100000:07:051:0221, площею 0,1194 га, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, ОСГК «Парус - 22650» за [PERSON]. Визнати 14/25 частин квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON]. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач та його представник у судовому засідання підтримали позов та просять його задовільнити. Представник відповідача у судовому засідання не заперечував проти поділу земельної ділянки, однак просив відмовити у задоволенні про визнання 14/25 частин квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON], оскільки квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти, що підтверджується копією договору купівлі продажу.. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Частиною 4 статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що 22.06.2013 року [PERSON] та [PERSON]зареєстрували шлюб, актовий запис №279, зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб Серія І-ЖС №158383 від 13.08.2015 року. (а.с.7) 04.10.2013 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування, після смерті [PERSON], яка померла 30.04.2007 року. 12.11.2013 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 149\~000,0 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 12.11.2013 посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстровано в реєстрі за №2826. (а.с.11-12) 12.11.2013 року [PERSON] купив 14/25 частин квартири [ADDRESS], за 143\~874,0 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 12.11.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстровано в реєстрі за №2833. В п.5.7 договору купівлі-продажу 14/25 частин квартири [ADDRESS] від 12.11.2013 року, зазначено, що купівля частини квартири здійснюється за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON], викладеної в заяві. (а.с.13-14, 15) Інша частина 11/25 квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору міни від 12.09.2012 р. (а.с. 16-21) 23.03.2015 року [PERSON] купила земельну ділянку №26, площею 0.1194 га, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, «Парус - 22650» обслуговуючий садово-огородній кооператив, кадастровий номер 2310100000:07:051:0221, для ведення садівництва, за 23\~940,0 грн. що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.03.2015 року. В п. 6 договору купівлі-продажу зазначено, що чоловік [PERSON] надав згоду на придбання вищевказаної земельної ділянки за ціну та на умовах , визначених цим договором, що підтверджується заявою. (а.с. 69-70). 15.09.2015 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується рішенням суду від 15.09.2015 р. (а.с. 8). Після розірвання шлюбу [PERSON] повернула своє дошлюбне прізвище «Котова», що підтверджується паспортом відповідачки. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за змістом вказаної норми щодо майна, придбаного під час шлюбу, діє презумпція його спільності для подружжя, дока один з них не доведе його придбання за особисті кошти. Частиною 2 та 3 статті 61 СК України передбачено, що обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно із ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.368 ЦК України майно, придбане подружжям в період шлюбу є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором між ними чи законом. Згідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Майно може належати на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Враховуючи, що представник відповідача у судовому засіданні визнав, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя та не заперечував проти поділу вказаної ділянки, суд відповідно ч. 4 ст.206 ЦПК України приходить до висновку, що визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси сторін у справі та інших осіб, а тому позовні вимоги [PERSON] у частині визнання за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки №26, кадастровий номер 2310100000:07:051:0221, площею 0,1194 га, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, ОСГК «Парус - 22650» - підлягають задоволенню. Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. В судовому засіданні позивач посилався, що кошти на придбання 14/25 частини квартири є його особисті кошти, які він отримав від продажу квартири, яка належала особисто йому в порядку спадкування. Однак, відповідно до договору купівлі-продажу від 12.11.2013 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], в п.5.7 договору зазначено, що купівля частини квартири здійснюється за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON], викладеної в заяві. Позивачу нотаріусом було розяснено вимоги ст. ст.60 - 65 СК України, якими врегульовано право спільної сумісної власності подружжя. Позивач [PERSON] не був позбавлений можливості указати в договорі, що оплату за частину квартири здійснено за його власні кошти, що дана квартира є його особистою власністю. Однак, купуючи дану частину квартиру, [PERSON], не повідомив нотаріусу, що купує її для себе, за свої особисті кошти, не в інтересах сімї, тому нотаріус отримала відповідну згоду у його дружини [PERSON] Крім того, відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що отримані від продажу своєї квартири кошти були витрачені саме на купівлю спірної частки квартири, а не на інші потреби, або на потреби сімї. Теоретичні припущення купівлі спірної частки квартири за отримані кошти не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивачем [PERSON] не доведено належними і допустимими доказами, що спірна частина квартира куплена саме ним за його особисті кошти, зокрема, отримані від продажу квартири. Тому вказана частка квартири є спільною сумісною власністю подружжя як така, що придбана під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частинні визнання за ним 14/25 частин квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю не підлягають задоволенню. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Аналізуючи надані у справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна, придбаного у шлюбі підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial