Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . На сьогоднішній день у зазначеному будинку, окрім неї зареєстровані її донька [PERSON] , [INFO] та колишній чоловік [PERSON] - відповідач по справі, який за вказаною адресою не проживає з вересня 2020 року. Відповідач з вересня 2020 року не проживає за місцем реєстрації, комунальні послуги не сплачує, не бере участі в утриманні житла, в добровільному порядку не бажає знятися з обліку за місцем реєстрації. Реєстрація відповідача у належному позивачу житловому приміщенні створює перешкоди для реалізації нею права власності, оскільки на відповідача продовжують нараховуватися комунальні платежі, тягар сплати яких покладається на позивача, як власника житла, також вона не має можливості отримати соціальні пільги та субсидії. Тому, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 28), заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, відзиву не подано. Представник третьої особи - Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області в судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. При вирішені спірного питання покладався на розсуд суду (а.с. 26). Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження за правилами глави 10 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В судовому засіданні встановлено, що позивачу по справі - [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенком О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 5362 (а.с. 8) належить житловий будинок [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 84717094 від 10.04.2017 (а.с. 9). З довідки Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 130 від 09.03.2021 року (а.с. 12) видно, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] - позивач по справі, її донька [PERSON] , [INFO] та [PERSON] - відповідачі по справі, який за вказаною адресою не проживає. З акту складеного старостою Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та мешканцями с. Калинівка Криворізького району Дніпропетровської області, вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з вересня 2020 року (а.с. 13). Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 08 січня 2008 року, розірвано (а.с. 10-11). Відповідно до положень ст. ст. 60,61,63,69,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Отже, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до ст. 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю. Оскільки спірний житловий будинок придбаний [PERSON] у період перебування у шлюбі з [PERSON] , то в силу положень СК України він вважається таким, що належить подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Дані про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу на час розгляду справи у суду відсутні. На підставі ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статей 383 ЦК України, 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Таким чином, право власності на спірний житловий будинок відповідач [PERSON] не втратив відповідно до статей 319, 321 ЦК України, а отже, він має право бути зареєстрованим у вказаному будинку та користуватися ним. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки доказів належності спірного житлового будинку на праві особистої власності, а не спільної сумісної, позивач суду не надала, відсутні підстави для визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням а саме: житловим будинком [ADDRESS] , у зв`язку з чим суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed