Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, яким просить суд визнати право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Крім того, позивач подала заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині зобов'язання вчинити певні дії, і ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.02.2015 року ця заява позивача була задоволена. Представник Дмитрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської областіподав заяву про розгляд справи у свою відсутність. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку позивача, оцінивши зібрані докази в сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволенні позову з наступних підстав: Судом встановлено, що з 1997 року вона працювала завідувачем лікарні - лікарем ветеринарної медицини Дмитрівської дільничої лікарні ветеринарної медицини. Як працівнику комунальної установи [PERSON] було продано садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, 1927 року забудови, який розташований за адресою: [ADDRESS], що встановлено судом зі змісту довідки Дмитрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 24.10.2014 року № 02-20/250. Згідно запису в погосподарській книзі № 1 Дмитрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, особовий рахунок [NUMBER], власником домогосподарства [ADDRESS] є [PERSON], що встановлено судом зі змісту довідки Дмитрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 02-20/128 від 27.05.2014 року. Зі змісту технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який виготовлений 22.06.2013 року Комінтернівським БТІ Одеської області встановлено, що будинок є 1927 року забудови, і самочинних забудов не встановлено. В теперішній час позивач має намір розпорядитись належним їй житловим будинком, проте не має можливості це зробити, оскільки у неї відсутній правовстановлюючий документ. При вирішенні даного спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку, а також положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР». Зокрема, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] набула право власності садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], оскільки її право зареєстровано у відповідності до вищенаведених норм законодавства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з вимогами ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Отже позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved