Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до Ужгородської міської ради про стягнення безпідставно набутих коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.02.2008\~року Ужгородською\~міською радою\~було прийнято\~рішення №\~621\~«Про надання\~земельних ділянок»,\~яким їй\~виділено у\~власність земельну\~ділянку\~площею\~0,0600\~га\~в\~м.\~Ужгороді,\~в\~ районі\~вул.\~Озерна,\~поз.\~80,\~для індивідуального\~житлового будівництва. П.8. даного рішення зобов'язано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників. Документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видавати членам створеного товариства. Рішенням 4 сесії міської ради 5 скликання № 99 від 23.11.2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» та № 245 від 21.02.2007 року «Про зміни до рішення 4 сесії міської ради 5 скликання № 99 від 23.11.2006 року» при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва передбачено обов'язкові умови: перерахування громадянами, яким міської радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови, коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста з розрахунку 25,00 гривень за 1 кв. м. протягом 30-ти календарних днів з моменту підпису рішення міським головою. Відповідно до п. 3 рішення 4 сесії міської ради скликання № 99 від 23.11.2006 року «про умови надання земельних ділянок для індивідуального-житлового будівництва» - у разі невиконання цих умов, рішення про надання земельної ділянки втрачає чинність». Таким чином, рішення носило зобов'язальний характер для громадян, яким міською радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови. 04.03.2008 року згідно з квитанцією № 15823817 нею, через Експертно-Імпортний банк України нею було перераховано суму 15000,00 грн. до міського бюджету м. Ужгорода, з призначенням платежу «внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород». Фактично внесені кошти із розрахунку 25 грн. за один квадратний метр відповідно до рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006 року 4 сесії 5 скликання. 28.10.2008 року позивачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 447648 площею 0,0600 га. Також зазначає, що кошти на розвиток інфраструктури відраховувались на підставі\~постанови КМУ «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів» від 24.01.2007 року № 40, яка втратила чинність на підставі\~постанови КМУ № 415 від 28.04.2009 року. Постановою Ужгородського міськрайонного суду по адміністративній справі № 2-а- 1024/11 від 14.02.2013 року, яка набрала законної сили визнано незаконним та скасовано рішення Ужгородської міської ради №99 від 23.11.2006 р. «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» яким встановлено обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва. Даною постановою встановлено, що всі питання, пов'язані з виготовленням будь-яких технічних умов будівництва житлового будинку на земельній ділянці та повязані з ними витрати, в тому числі і сплата коштів замовників, що залучалися для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів згідно\~постанови КМУ «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів» від 24.01.2007 року № 40, повинні вирішуватися вже після отримання у власність земельної ділянки, а не при вирішені питання її надання. Позивач вказує на те, що про рішення Ужгородської міської ради №99 від 23.11.2006 р. «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» скасовано вона дізналася у травні 2017 року від сусідки по земельній ділянці [PERSON], яка зверталася в суд з аналогічним позовом і надала їй копію рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.02.2016 року по справі № 308/13890/15-ц, яким її позов задоволено. Відтак позивач стверджує, що Ужгородська міська рада безпідставно зобов'язала її сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в р-н вул. Озерної, поз. 80 до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку. Внаслідок сплати коштів, правові підстави яких відпали, їй нанесено матеріальну шкоду з сумі 15\~000 гривень. А тому позивач просить суд стягнути з Ужгородської міської ради на її користь безпідставно набуті грошові кошти та сплачений судовий збір. Позивач та її представник в судове засідання не з»явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, також зазначає, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача в якому представник заперечує проти позову, вважаючи такий безпідставним. Зазначає, що рішенням Ужгородської міської ради №621 від 05.02.2008 року позивачу була передана у приватну власність вищевказана земельна ділянка. Посилаючись на лист Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 12/6-429 від 24.04.2008 року» «Щодо застосування положень постанови КМУ від 24.01.2007 року № 40 зазначає, що питання пов»язані з виготовленням технічних умов розвитку інженерних мереж кварталу, профілювання доріг тощо та пов»язані з цим витрати повинні вирішуватися під час отримання у власність земельної ділянки. Також вказує, що на момент винесення рішення Ужгородської міської ради № 621 від 05.02.2008 року позивачу було відомо про діючі рішення ради №99 від 23.11.2006 року, яким передбачалось перерахування коштів у разі виділення земельної ділянки. Позивач, отримавши земельну ділянку, в добровільному порядку сплатив кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. В подальшому згідно з рішеннями сесії №388 від 05.07.2007 року «Про зміни до рішення ХІХ сесії міськради IV скликання від 09.07.2007 р. №85» кошти від надходження внесків для пайової участі в розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, а також індивідуальних житлових районів, перерахованих громадянами індивідуальними забудовниками новостворених індивідуальних житлових масивів були використані 50% на проведення видатків, спрямованих на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, а 50% через головного розпорядника коштів спрямовуються новоствореним товариствам забудовників для центрального розвитку інфраструктури кварталу. Зазначає, що інформацію про скасування рішення позивач могла отримати раніше, оскільки така була опублікована на веб-сайті «Закарпаття онлайн» 09.04.2009 року та просить суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. Дослідивши зміст позовної заяви, вивчивши додані до справи письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Рішенням IV сесії V скликання Ужгородської міської ради від 05.02.2008 року № 621 «Про надання земельних ділянок» [PERSON] була надана у приватну власність земельна ділянка для індивідуального\~житлового будівництва в районі вул. Озерна м. Ужгород, площею 0,0600 га\~\~поз. 80. Пунктом 8 даного рішення зобов»язано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників. Документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видати членам створеного товариства. У судовому засіданні встановлено, що для оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку Ужгородською міською радою було зобовязано [PERSON] здійснити внесення до бюджету міста коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста виходячи з розрахунку 25,00 грн. за один квадратний метр протягом 30 календарних днів згідно із рішенням Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва». Пунктом 3 рішення № 99 від 23.11.2006 року було визначено, що у разі невиконання цих умов рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність. На виконання такої вимоги [PERSON] 04.03.2008 року, було перераховано через Експортно-Імпортний банк України до міського бюджету м. Ужгорода суму 15000,00 грн., з призначенням платежу «внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород», що підтверджується квитанцією № 15823817 року. Судом встановлено, що 28.10.2008 року [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 447648. Зі змісту позову слідує, що у травні 2017 року від сусідки по земельній ділянці [PERSON], позивачка дізналася про те, що рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» скасовано судові справи, якими повертають зайво сплачені кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода. Частиною першою ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено в судовому засіданні постановою Ужгородського міськрайонного суду по адміністративній справі № 2-а-1024/11 від 14.02.2013 року, яка набрала законної сили 20.03.2014 року на підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду по справі № 876/6629/13, рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 визнано незаконним та скасовано. З матеріалів справи вбачається, що позивач не була учасником вищезгаданого судового процесу, а отже знати про рішення судів не могла, а тому суд вважає, що строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом нею не пропущені. У відповідності до ч. 2\~ст. 14 Конституції України\~право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. При цьому у розумінні\~ст. 24 Конституції України\~громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками. Відповідно до\~ст. 118 Земельного кодексу України\~громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва,. будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Процедура безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначена\~ст. 118 Земельного кодексу України, якою не передбачено можливість встановлення додаткових умов при вирішенні питань стосовно передачі громадянам у власність земельних ділянок. Крім того, згідно з ч. 2\~ст. 14 ЦК України\~особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Надаючи оцінки посиланням позивача у відзиві на позов на норми Закону України «Про планування і забудову території», суд приходить до переконання, що положення даного закону не можуть бути підставою для прийняття рішення щодо обовязкової сплати коштів особами, якими подано клопотаннями до міської ради щодо безоплатного одержання у власність земельної ділянки та про втрату чинності таким рішенням, у разі несплати грошових коштів, оскільки це суперечить нормам чинного законодавства. Частиною 4\~ст. 82 ЦПК України\~визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного вище, суд приходить до переконання, що зобовязання позивачку сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерна (поз. 80), до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку, яка знаходяться за вказаною адресою, було безпідставним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст. 15 ЦК України). Статтею 1212 ЦК України\~регламентовано обовязок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи вищезазначене, та приймаючи до уваги, що Ужгородська міська рада після скасування судом рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», на підставі якого позивачка перераховано на рахунок відповідача кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерна, використовує ці кошти безпідставно, суд приходить до висновку, що вимога позивачки про стягнення безпідставно набутих коштів є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивачки підлягають до задоволення, то з відповідача на її користь слід стягнути суму сплаченого судового збору.

Outcome: approved