Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем мають двох спільних синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З серпня 2017 року вона з відповідачем проживають окремо. 19.09.2017 р. відповідач силоміць забрав до себе сина [PERSON]. Посилаючись на відсутність виняткових обставин розлучення дітей із матірю, а також на те, що діти повинні проживати разом, позивач просила визначити місце проживання дітей з нею. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з підстав, що у ньому викладені. Відповідач [PERSON] заперечував проти визначення місця проживання сина [PERSON] з позивачем, зазначаючи, що син з народження проживає у його квартирі, де маються всі необхідні умови для його розвитку і виховання. Позивач проживає у однокімнатній квартирі і відповідних умов для проживання сина не має. Крім того, він не чинить перешкод у спілкуванні сина з позивачем та братами, а навпаки кожного дня відводить [PERSON] до квартири позивача, де той проводить вільний від занять у дитсадку час. Також після припинення стосунків з позивачем, остання погодилась на те, щоб син [PERSON] проживав разом із ним. Представник третьої особи заявила, що виконавчий комітет Глухівської міської ради як орган опіки та піклування, виходячи виключно з інтересів дитини вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком. Дослідивши подані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін та представника третьої особи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Перш за все, суд звертає увагу, що позивач, серед іншого, поставила вимогу про визначення місця проживання з нею сина [PERSON]. За змістом статей 160 та 161 Сімейного кодексу України (далі СК України) за окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей визначається за згодою батьків. Лише у випадку відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них. В разі відсутності ж такого спору між батьками, вирішення судом справи позбавлено сенсу. Відповідно до частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (стаття 55). Іншими словами право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені, а в разі відсутності порушення або невизнання права, відсутня і необхідність його захисту в судовому порядку. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого кожна особа самостійно вирішує: звертатися їй до суду чи ні. Судом встановлено, що вже протягом тривалого часу і в даний час малолітній [PERSON] проживає разом з матірю, про що заявили самі сторони, які не спростовували та не оспорювали цієї обставини. Судом в судовому засіданні не було встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про невизнання або порушення відповідачем права позивача на проживання з нею молодшого сина [PERSON] чи створення цьому якихось перешкод. Навпаки в судовому засіданні відповідач пояснив про відсутність такого спору з позивачем, а тому право проживання дитини з матірю не оспорюється і не потребує захисту судом. Посилання представника позивача про побоювання, що колись у майбутньому відповідач може відібрати у позивача дитину, суд не приймає, оскільки це можливо лише зробити за згоди самого позивача, і крім того, спори про визначення місця проживання малолітньої дитини можуть розглядатись неодноразово, оскільки умови виховання дитини можуть змінюватись в залежності від різних обставин (стан здоровя батька (матері) і дитини, можливості догляду за дитиною, поява вітчима (мачухи) і т. д.). А тому коли виникне реальне порушення прав позивача, вона не позбавлена можливості звернутись до суду задля їх захисту. Таким чином, з огляду на вищевикладене, виходячи лише з інтересів малолітньої дитини, суд вважає, що в судовому засіданні були встановлені усі підстави, які надають суду прийти до однозначного висновку щодо відмови в задоволенні позову в частині визначення місця проживання [PERSON] у звязку з відсутністю спору. Що ж стосується спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], то перш за все суд вирішує у відповідності до статті 360-7 ЦПК України відступити від правової позиції викладеної у висновку Верховного Суду України по справі № 6-2445цс16, на яку позивачем робився наголос у цій справі. Зокрема, позиція Верховного Суду України у згаданій вище справі заснована на принципі, який тягне за собою презумпцію на користь матері, тобто що дитина повинна жити з матірю, що може бути спростовано у випадках, де існували виняткові обставини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю. У статті 161 СК України чітко визначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що у кожній справі такого типу вирішальним чинником є врахування найкращих інтересів дитини (наприклад, рішення у справі «Ельсгольц проти Німеччини» від 13.07.2000 р. п. 48). Рамки оцінки, встановлені Верховним Судом України, обмежуються встановленням відсутності виняткових обставин і не дозволяють вивчення подальших обставин, які можуть бути визначальними для того, щоб забезпечити найкращі інтереси дитини. До того ж у рішенні по справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 р. Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод при обставинах, коли на національному рівні було застосовано презумпцію на користь матері без вивчення і оцінки подальших обставин для забезпечення найкращих інтересів дитини. У звязку з прийняттям цього рішення, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ видав інформаційний лист від 17.08.2017 р. № 9-1580/0/4-17 «Щодо окремих питань судової практики у справах про визначення місця проживання дитини», у якому пояснив, що відповідно до висновків Європейського суду з прав людини під час розгляду справ слід враховувати лише інтереси дитини, а батьки повинні мати рівні права у спорах щодо опіки над дітьми, і жодні презумпції, основані на ознаці статі, не повинні братися до уваги. Таким чином суд розгляне цю справу лише виходячи з якнайкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON], [INFO] є позивач і відповідач (а.с.8), які, судячи з їх пояснень, фактично припинили шлюбні відносини та стали проживати окремо один від одного з серпня 2017 року через конфлікти, що виникали у відповідача з старшим сином позивача від першого шлюбу (а.с.49). З дослідженого у судовому засіданні висновку органу опіки і піклування вбачається, що дитина зараз проживає разом з відповідачем у двокімнатній квартирі [ADDRESS] і має добрі умови для проживання. Дитина відвідує дитсадок. Позивач проживає у однокімнатній квартирі [ADDRESS] разом з повнолітнім сином від першого шлюбу [PERSON] [INFO] та молодшим сином [PERSON] і має задовільні умови проживання. Як позивач, так і відповідач характеризуються як уважні, лагідні та турботливі батьки (а.с.33). Рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 13.10.2017 р. визначено місцем проживання [PERSON] [PERSON] з відповідачем, а [PERSON] з позивачем. Також визначено й способи участі сторін у вихованні дітей. Зокрема позивач самостійно забирає [PERSON] [PERSON] з дитячого садка до себе додому та після 18-ї години його забирає до себе відповідач. З пятниці по неділю дитина перебуває разом з позивачем (а.с.35). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд визнає, що у цій справі не йдеться про завдання дитині тілесних ушкоджень або вчинення інших протиправних дій щодо дитини з боку відповідача. А також не йдеться про наявність у відповідача шкідливих звичок, таких як алкоголізм чи наркоманія. Відповідач не має кримінального минулого. Навпаки, як і позивач, відповідач характеризується як уважний, лагідний та турботливий батько. Єдиним спірним питанням у цій справі, яке порушила позивач, було те, що брати повинні проживати разом у одній сімї з матірю, яка може надати їм належну підтримку. З цього приводу суд зауважує, що до конфлікту між батьками дитина завжди проживала в квартирі відповідача, де у неї була стабільна обстановка. Після переїзду позивача до іншого житла, дитина також залишилась проживати разом з відповідачем і позивач на протязі тривалого часу не ставила питання, щоб її син [PERSON] проживав разом з нею. З висновку органу опіки і піклування, складеного за результатами вивчення умов життя сторін, слідує, що дитина має більш комфортні умови проживання у квартирі відповідача, до якому має більшу прихильність, а проживання з позивачем у однокімнатній квартирі учотирьох не задовольнить умови для проживання дитини. Будь-яких відомостей про те, що дитина, проживаючи з батьком, має незадовільні умови проживання чи розвивається недобре, суду не надані. Суд звертає увагу, що зараз дитині пять років і подальший переїзд може порушити стабільність повсякденного життя дитини: їй доведеться жити у однокімнатній квартирі, де менше простору ніж у квартирі відповідача, увага матері буде у більшій мірі прикута до меншої дитини, якій влітку виповнився один рік і яка беззаперечно потребує більшої опіки зі сторони матері. Цілком можливо, що дитині доведеться відвідувати нову установу й спілкуватися з новими людьми і їй буде важко це прийняти. Суд не може прийняти до уваги твердження позивача, що проживання дитини з батьком може призвести до розриву її звязків з нею та братами, оскільки органом опіки і піклування встановлені оптимальні способи участі у вихованні дитини, які дозволяють позивачу кожного дня бачитись із дитиною, забирати її до себе додому, проводити разом дозвілля та спілкуватись із нею та братами. Суд не знайшов у цій справі жодних обставин, які б свідчили, що відповідач не надає можливість таким звязкам розвиватися. Навпаки ж малюнки дитини, на яких вона зображує усю свою сімю, свідчать про протилежне. Водночас, якщо визначити місце проживання дитини із позивачем, суд впевнений, що це не тільки порушить стабільність повсякденного життя дитини, що склалася, а й призведе до конфліктних ситуацій між позивачем і відповідачем, які можуть відбуватись на очах дитини, що й трапилось 19.09.2017 р. Отже, враховуючи стабільність повсякденного життя дитини, що склалася, її умови проживання, особисту прихильність дитини до відповідача, визначення способів участі у вихованні дитини, що надають можливість розвиватися її звязкам із матірю та братами, суд погоджується із висновком органу опіки і піклування і вважає, що найкращі інтереси дитини на цей день потребують залишенню того становища, яке існує на даний час, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та у відповідності до статті 15 ЦК України, статті 161 СК України,

Outcome: dismissed