Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи позов тим, що між нею та [PERSON] 10 січня 2018 року укладено шлюб, який зареєстрований Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що складено відповідний актовий запис № 27. Від шлюбу дітей немає. Одруження з Відповідачем виявилось невдалим і спільне життя з ним не склалося, оскільки у сторін абсолютно різний характер та погляди на життя, що нерідко призводило до конфліктів та непорозумінь. Втратили почуття любові один до одного, подружні стосунки не підтримують тривалий час. Вже понад рік живуть окремо, оскільки Відповідач, який є громадянином Грузії, покинув територію України. З відповідачем спільного господарства, в тому числі й в побуті, не ведуть, взаємні права та обов`язки не виконують, спільних інтересів не мають і кожен з них живе своїм життям. Зазначає, що рішення про розірвання шлюбу прийняла остаточно і змінювати його не має намірів, а тому про примирення не може бути і мови. За таких обставин вважає, що збереження шлюбу буде суперечити моїм інтересам. Враховуючи наведене просить суд про розірвання шлюбу з відповідачем. Позивач в судове засідання не з`явилася, подавши до суду заяву, за змістом якої, заявлені вимоги підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві, просила розглядати даний спір у її відсутності. Відповідач у встановлений судом в ухвалі строк відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло відзив на позовну заяву, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, cуд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право», форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», визначається правовий статус та закріплюються основні права, свободи та обов`язки іноземців. У ст. 18 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», визначено права у шлюбних і сімейних відносинах», зазначено, що іноземці можуть укладати і розривати шлюби з громадянами України та іншими особами відповідно до законодавства України, та вказано, що іноземці мають рівні з громадянами України права і обов`язки у шлюбних і сімейних відносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Таким чином, розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між собою в Україні здійснюється за законом України. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що останнє спільне проживання з відповідачем було на території України. Згідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 10.01.2018 року сторони зареєстрували шлюб 10.01.2018 року у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №27. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що через непорозуміння в сім`ї сторони припинили взаємовідносини як подружжя. Сторони не змогли зберегти родину приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого, позов підлягає задоволенню. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved