Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

Позивач звернулась із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позовні вимоги мотивовано тим, що 22.09.2007 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, в якому у них народився син - [PERSON], [INFO]. У подальшому даний шлюб було розірвано у судовому порядку, а на відповідача покладено обов'язок сплачувати аліменти на утримання сина, однак [PERSON] не виконує його належним чином. Упродовж тривалого часу відповідач самоусунувся від виховання та утримання сина, не зважаючи на те, що дитина на даний час перебуває на обліку, як така, що часто та тривало хворіє простудними захворюваннями, распіраторним аллергозом. Відповідно до медичних рекомендацій їх спільний син для покращення стану здоров'я потребує амбулаторного лікування та санаторно-курортного лікування в умовах морського узбережжя, яке позивач має можливість забезпечити, однак для виїзду за кордон дитині необхідна згода відповідача, який є її батьком. Ухвалою суду від 04.08.2017 року судом залучено до участі у справі службу у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача. Відповідно заяви від 16.08.2017 року представник позивача уточнила період надання дозволу для виїзду дитини з 01.01.2018 року по 01.02.2018 року. Позивач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явилась. Представник позивача адвокат Лежух Т.І., яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 02.11.2016 року № 02-11/16, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позов з підстав викладених у позові. Додатково пояснила суду, що метою виїзду дитини за кордон є виключно її оздоровлення, а нотаріально засвідчити згоду відповідача на виїзд дитини за межі України не вдалося, оскільки [PERSON], хоч і не заперечував проти такого виїзду дитини, не з'явився до нотаріуса для оформлення відповідних документів. Також вказала, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився, заяв про розгляд справи у його відсутність та його позицію щодо позовних вимог не надав. Представник служби у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області [PERSON], яка діє на підставі доручення від 21.08.2017 року № 320/01-27, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та необхідність задоволення позовних вимог. З огляду на вказане та думку представника позивача, суд з урахуванням положень ст.ст. 224-226 ЦПК України вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], серія [NUMBER] виданого 13.01.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, його батьками вказано сторін у справі: батько - [PERSON], відповідач, матір - [PERSON], позивач. Заочним рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11.07.2013 року (справа № 694/710/13-ц) задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] аліментів на її користь на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], до його повноліття у розмірі ? частки від заробітку (доходу), але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Станом на 03.11.2016 року у відповідача існувала заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 21 496,17 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком № 18377, виданою 03.11.2016 року Звенигородським міськрайонним відділом державної виконавчої служби. Внаслідок чого 14.12.2016 року Звенигородським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області за заявою [PERSON] зареєстровано кримінальне провадження № 12016250140001373 за ч. 1 ст. 164 КК України, про що свідчить витяг з даного кримінального провадження. Крім того, ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 30.06.2016 року задоволено подання державного виконавця Звенигородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби та тимчасово обмежено [PERSON], який є відповідачем у даній справі, у праві виїзду за межі України на період існування боргу за виконавчим листом № 694/710/13-ц від 18.07.2013 року, виданому Звенигородським районним судом Черкаської області про стягнення аліментів. Згідно довідки № 3019, виданої 30.06.2016 року виконавчим комітетом Звенигородської міської ради Черкаської області, [PERSON], [INFO], перебуває на утриманні матері та проживає у м. Звенигородка по пр-т. Шевченка, 101/а/45. Відповідно до змісту довідки № 41, виданої 29.06.2016 року дитячим навчальним закладом ясла-садок № 8 «Журавлик», у якому навчається спільна дитина сторін, відповідач не відвідував батьківські збори у даному закладі, жодного разу не приводив та не забирав дитину, вихованням та життям дитини у садочку не цікавився. Згідно листа служби у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області від 22.03.2017 року № 93/01-27, встановлено, що відповідач не з'явився на засідання комісії щодо ухилення від виконання батьківських обов'язків, яке було призначено на 13.03.2017 року за заявою представника позивача. Факт незадовільного стану здоров'я [PERSON] підтверджується довідкою Звенигородської амбулаторії № 1 Звенигородського центру первинної медико-санітарної допомоги від 15.05.2017 року, підписана засвідчена печаткою лікаря [PERSON], відповідно до якої він перебуває на обліку як часто і тривало хворіючий простудними захворюваннями, распіраторним алелергозом, а також потребує амбулаторного та санаторно-курортного лікування в літній час в умовах морського узбережжя. Також судом встановлено спроби досудового врегулювання питання отримання дозволу від відповідача щодо виїзду [PERSON], [INFO], за кордон. Так, 16.05.2017 року представником позивача адвокатом Лежух Т.І. поінформовано відповідача про необхідність нотаріального оформлення дозволу батька для виїзду його сина за кордон. Листом від 29.05.2017 року відповідач повідомив представника позивача, що не заперечує проти виїзду його сина [PERSON] до Італійської Республіки у період вказаний у листі, однак не має можливості прибути до нотаріальної контори у запропонований час через відсутність фізичної та матеріальної можливості. Факт бронювання позивачем місця проживання у Італії на період з 02.01.2018 року по 01.02.2018 року підтверджується роздруківкою з сайту booking.com, згідно з якою заброньовано 1 номер з проживанням 1 дорослого та 1 дитини (8 років) у готелі Villa Costa Grande, що за адресою: 263 Via Loreto, 90010 Altavilla Milicia. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України обов'язком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши всі її фактичні обставини, та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Сімейним та Цивільним кодексами України, Законом України «Про охорону дитинства», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до ст.ст. 33, 51 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Згідно з ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Відповідно до змісту положень ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При цьому одним із питань, яка має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Водночас нормами Сімейного кодексу України вказане питання не регламентовано. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються нормами Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до змісту п.п. 3, 4 Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, крім іншого, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд також враховує, що положення ч. 2 ст. 150, ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на вказане, діючим законодавством не встановлено заборони щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, відповідачем не надано суду доказів щодо наявності об'єктивних перешкод у виїзді його спільного з позивачем сина [PERSON] у період часу з 01.01.2018 року по 01.02.2018 року, за кордон, а саме: Італійську Республіку, для оздоровлення, та не повідомлено про їх існування. Враховуючи те, що ціль виїзду за межі України неповнолітнього [PERSON], [INFO], є його відпочинок та оздоровлення, стороною позивача надано докази у необхідності такого виїзду та безпосереднього місця перебування дитини, а сам виїзд є тимчасовим (одноразовим) із передбаченням терміну повернення дитини на територію України, що не позбавляє права відповідача, який на даний час обмежений у праві виїзду за межі України рішенням суду, можливості реалізації своїх батьківських прав щодо спілкування та виховання дитини, суд задовольняє позовні вимоги з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення її гармонійного, духовного, морального розвитку та оздоровлення. З огляду на вказане, при задоволенні даного позову суд, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved