Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що вона, її син - [PERSON] та внук - [PERSON], який є відповідачем по справі, є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відповідач по справі зареєстрований у квартирі з 03.02.1999 року, але фактично не проживає у вказаній квартирі з травня 2014 року і по даний час. В 2014році відповідач виїхав на заробітки в Росію і перші місяці вони мали можливість з ним спілкуватися, але через деякий час його телефон не відповідав. Позивач зазначає, що вони напротязі декількох років пробували знайти його координати, але намарно. Позивач зверталася до відповідача з проханням, щоб він добровільно виписався з належної їм квартири, оскільки останнє відоме місце проживання відповідача - м.Санкт-Петербург, Росія. Також на ім'я відповідача приходять квитанції про сплату комунальних послуг, проте фактично житлом він не користується. Сплачує комунальні платежі лише позивач, яка є пенсіонером і весь тягар від сплати комунальних послуг за внуком, несе сама. Окрім того разом із позивачем проживає її син, який є інвалідом 3-ї групи та тимчасово не працює. Відповідач не проживає у спірній квартирі понад рік без поважних причин, що підтверджується документами, доданими до позовної заяви. Позивач з метою захисту права власності, а саме з метою усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, змушена звернутися до суду та просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання подала заяву про слухання справи у її відсутності, позов підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить оголошення в громадсько-політичній газеті Івано-Франківської області «Галичина», однак причини неявки в судове засідання суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Третя особа [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позову. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно з довідкою ЦНАП виконавчого комітету Калуської міської ради від 06.06.2017 року (а.с.16) [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. З акту від 06.06.2017 року, складеного комісією в складі працівників КП «ЖЕО №4», вбачається, що за результатами обстеження та зі слів свідків встановлено, що [PERSON] не проживає у вищевказаній квартирі (а.с.15). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.02.1999 року, виданого відділом приватизації житла державного концерну «Оріана», квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Отже, відповідач [PERSON] є співвласником квартири по [ADDRESS]. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до пункту 1статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За вимогами статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. За статтями 317, 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно роз'яснень абз.2 п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України від 07.02.2014 № 5«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК України Відповідач є співвласником спірної квартири по [ADDRESS], а тому не може бути позбавлений права на користування відповідним майном, оскільки це означатиме порушення його права власності. Проживання, періодичне проживання чи не проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] є правом відповідача, як співвласника, відповідно до положень статті 369 ЦК України. Суд звертає увагу, що підставою звернення позивача до суду є те, що відповідач, який на теперішній час не проживає у квартирі, співвласником якої він є, не сплачує комунальні послуги, а тому позивач змушена сплачувати їх самостійно. Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлена права звернутися до суду з метою стягнення з відповідача [PERSON] частини оплачених нею самостійно комунальних послуг. Вимога позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням без позбавлення його права володіння та розпорядження своєю часткою у цій квартирі не ґрунтується на положеннях ст.ст. 319, 405, 381, 391 ЦК України. Непроживання відповідача за місцем реєстрації не має правового значення для розгляду даної справи. Отже, вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування даною квартирою, яка є його власністю, порушує його право на використання свого майна. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України ,

Outcome: dismissed