Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про застосування наслідків недійсності попереднього договору, укладеного між [PERSON], [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство «Європа Приморський» 07.07.2015 року, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON], грошові кошти в сумі 1000 доларів США, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача ТОВ «Агентство «Європа Приморський» надав до суду письмові пояснення в яких зазначив, що при укладенні попереднього договору між сторонами ТОВ «Агентство «Європа Приморський» надавало виключно інформаційно-консультативні послуги та до передачі грошових коштів не має жодного відношення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснивши, що 07.07.2015 року між позивачем та відповідачами було укладено попередній договір про укладення у майбутньому основного договору купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] передала [PERSON] в якості залогу 23\~000 гривень. В подальшому основний договір так і не було укладено і позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Фактично, підставою звернення до суду з позовом про застосування наслідків недійсності правочину є те, що при укладанні попереднього договору купівлі-продажу квартири не було здійснено нотаріального посвідчення договору. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали, стверджуючи, що при укладанні попереднього договору купівлі-продажу квартири від 07 червня 2015 року ними було дотримано письмової форми договору, визначено всі права та обовязки, та узгоджено умови договору. Крім того, представник позивача вказав на те, що фактично цей договір містить в собі положення щодо надання послуг, а тому не потребує нотаріального посвідчення. Суд, дослідивши докази по справі, вислухавши сторін, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. 07 липня 2015 року між [PERSON], як покупцем, та [PERSON], як продавцем, за участю ТОВ «Агентство з торгівлі нерухомістю «Європа Приморський» було укладено попередній договір про укладення у майбутньому основного договору купівлі-продажу квартири, за адресою: м.Одеса, вул.Академіка Вільямса, буд.59 К, кв.278 (а.с.6). Згідно п.1 Договору сторони зобовязуються до 07.08.2015 року укласти основний договір купівлі-продажу квартири та узгодили вартість обєкта купівлі-продажу. На підставі п.3 попереднього договору [PERSON] передала [PERSON] в якості залогу грошові кошти в сумі 23\~000 гривень, що на момент укладання договору еквівалентна 1000 доларів США. На дату виконання договору, він не був укладений, через що позивачем було надіслано у встановленому законом порядку претензії сторонам. На даний час основний договір так і не укладено. Відповідно до ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом встановлено, що 07 липня 2015 року між сторонами було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири, за адресою: м.Одеса, вул.Академіка Вільямса, буд.59 К, кв.278. Договір було укладено в письмовій формі, однак без нотаріального посвідчення. На час розгляду справи судом, попередній договір купівлі-продажу квартири фактично не виконаний. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Встановлені у судовому засіданні обставини свідчать про те, що Попередній договір купівлі-продажу нерухомості, а саме квартири, за адресою: м.Одеса, вул.Академіка Вільямса, буд.59 К, кв.278, укладений 07 липня 2015 року між [PERSON], [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство «Європа Приморський» є нікчемним з огляду на недодержання сторонами вимог ст.ст.635, 657 ЦК України щодо його нотаріального посвідчення. Суд вважає, що укладаючи попередній договір про майбутню купівлю-продаж об'єкта нерухомості, слід орієнтуватися на форму основного договору, а саме при реалізації об'єктів нерухомості обов'язковим є укладання договору в письмовій формі, з подальшим нотаріальним посвідченням і державною реєстрацією. Верховний Суд України в своєму рішенні від 06 лютого 2008 року зазначив, що відповідно до вимог статей 635, 657 ЦК України попередній договір купівлі-продажу квартири має бути укладений у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням, оскільки попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача грошових коштів в сумі 1000 доларів США, суд зазначає, що на виконання договору купівлі-продажу відповідач одержав грошові кошти в загальній сумі 23\~000 гривень. Факт отримання відповідачем коштів саме в національній валюті (гривні) було підтверджено сторонами в судовому засіданні. Таким чином, суд вважає, що відповідач повинен повернути грошові кошти саме у гривні. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України визначається, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.216 ЦК України відповідач повинен повернути позивачу усе одержано на виконання нікчемного правочину. Судові витрати підлягають відшкодуванню відповідно до частини задоволених вимог. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У даному випадку це судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial