Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа Дніпровський районний відділ у м.Херсоні Управління міграційної служби України у Херсонській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, за адресою: [ADDRESS], в якому вказує, що їй на праві власності належить дана квартира, в якій зареєстрований відповідач (попередній власник); відповідач у житловому приміщенні не зявляється, його місце знаходження невідоме. У звязку з наведеним просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] та зобовязати третю особу зняти відповідача з реєстраційного обліку. Представник позивача в судове засідання не зявилась, однак просила розглянути справу без її участі. Відповідач в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.10.2015р. посвідченого приватним нотаріусом Херсонської міського нотаріального округу [PERSON], позивач є власником квартири [ADDRESS], зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.10.2015р. за №11417138. Відповідач є колишнім власником квартири, залишився зареєстрованим за вищевказаною адресою. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved