Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Зазначила, що є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], у якому зареєстрований відповідач. [PERSON] був зареєстрований у будинку з дозволу її батька [PERSON], спадкоємцем майна якого є вона як дочка. У теперішній час позивач вступила у спадщину після батька, у тому числі набула право власності в порядку спадкування і на будинок [ADDRESS]. Повідомила, що факт реєстрації відповідача перешкоджає їй у повній мірі розпоряджатись належним їй майном як власником такого. У зв'язку з наведеним просить визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їй житловим будинком. Позивач у судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності; щодо заочного рішення не заперечувала (а.с. 23). Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 20-21, 26-27), із заявою про розгляд справи за його відсутності не звертався, відзив на позов не надавав. З огляду на те, що в справі є достатньо матеріалів стосовно прав та взаємовідносин сторін, зі згоди позивача суд, на підставі наявних доказів, ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-10), в якому згідно з довідкою Виконавчого комітету Левківської сільської ради Житомирського району Житомирської області зареєстрований [PERSON], але фактично не проживає з січня 2014 року (а.с. 12). Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 41 Конституції України та статтях 319, 321 ЦК України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Така правова позиція висловлена Верховним судом України у справі № 6-158цс14. З огляду на наведене, беручи до уваги те, що право власності минулого власника, який і надав дозвіл на реєстрацію відповідача в згаданому вище будинку, перейшло до позивача, на переконання суду, право користування відповідача, яке є похідним від права власності самого власника, припинилося, а тому, зважаючи також і на його тривале непроживання без поважних у даному житловому приміщенні, для усунення перешкод у здійсненні позивачем її права користування та розпорядження належним їй майном, суд дійшов висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені.

Outcome: approved