Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору б/н від 01.12.2011 року, укладеного між АТ КБ « ПриватБанк» та [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.12.2011 року вона звернулась до відповідача для отримання банківських послуг, для чого підписала анкету-заяву б/н від 01.12.2011 року, відповідно до якої на її карту був встановлений кредитний ліміт у відповідному розмірі зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 04.10.2018 року вона отримала від відповідача вимогу про необхідність погашення нею заборгованості по кредитному договору від 01.12.2011 року. Позивач вказує, що через те, що даний кредит оформлений кількома документами, це утруднює розуміння її зобов'язань за даним договором. Крім того, Умови та Правила, що розміщуються на сайті банку, змінюються, а договір, який передбачає, що відповідні Умови та правила кредитування за тарифами банку розповсюджуються на неї, між ними не укладався, відповідний примірник Умов і Правил нею не підписувався. Вона також не підписувала та не узгоджувала зміну кредитного ліміту, базову відсоткову ставку, порядок погашення заборгованості. Відсутність підпису на Умовах та Правилах свідчить про відсутність згоди на умови нарахування процентів, штрафу та комісії. Умови та Правила вона відносить до документів, спрямованих на укладання кредитного договору у вигляді кредитного ліміту на платіжну карту, серед яких і спірний кредитний договір. Під час підписання анкети-заяви, їй не надали примірник Умов і Правил для ознайомлення із їх змістом, чим порушено Закон України «Про захист прав споживачів». Саму анкету-заяву вона вважає зверненням до банку про надання банківських послуг, яку вона підписала, маючи скрутне матеріальне становище та піддавшись на вмовляння працівників банку. Кредитного договору вона не підписувала, з жодними Правилами та Умовами не знайомилась, вважає, що відповідачем в даному випадку було порушено її права як споживача, встановлених Законом України «Про захист прав споживачів». У відповіді на відзив також зазначила, що між нею та відповідачем не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, тому кредитний договір № б/н від 01.12.2011 року не можна вважати укладеним. На підставі наведеного, просить визнати кредитний договір недійсним. В судове засідання позивач не з'явилась, у відповіді на відзив нею зазначено клопотання про розгляд справи без її участі. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що спірний договір укладено особами, які мали необхідний обсяг дієздатності, без будь-якого примусу, у письмовій формі, зміст договору не суперечить вимогам законодавства, з метою реального настання прав і обов'язків у сторін договору. Позивач протягом тривалого часу активно користувалась кредитною карткою, здійснювала платежі по погашенню заборгованості, на її звернення здійснено перевипуск картки, чим позивач підтвердила наявність кредитних зобов'язань перед банком. Кредитний договір укладений у спосіб і у формі, що не суперечать чинному законодавству. В кредитному договорі передбачені всі права та обов'язки сторін, умови щодо його виконання, а також умови його припинення. Підстави для визнання спірного договору недійним відсутні, докази на підтвердження позовних в частині порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та введення її в оману працівниками банку, позивачем не надано, тому просить відмовити в задоволенні позову повністю. В судове засідання представник відповідача не з'явився, від нього надійшла заява, в якій він зазначив, що підтримує раніше поданий відзив на позов, позовні вимоги заперечує, просить відмовити в їх задоволенні та розгляд справи проводити без його участі. Судом встановлено, що 01.12.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно яких ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив [PERSON] картковий рахунок, на який встановив кредитний ліміт та випустив банківську карту. В свою чергу, [PERSON] ознайомилась із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які разом із підписаною заявою складають договір про надання банківських послуг (а.с.50-52). Із банківської виписки по картці вбачається, що відповідачу встановлено кредитний ліміт в розмірі 300 грн., який в подальшому збільшувався до 500 грн. (а.с.164, 157). [PERSON] протягом дії договору отримала кредитні картки: № [NUMBER], яку відкрито 01.12.2011 року, з терміном дії до 05.2015 року, № [NUMBER], яку відкрито 21.09.2017 року, з терміном дії до 09.2021 року, № [NUMBER], яку відкрито 24.01.2018 року, з терміном дії до 09.2021 року (а.с.58). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Виходячи з вимог ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При укладанні Договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (справа №6-11173св10), застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Тому посилання позивача на неналежність форми укладеного договору, що на його думку є порушенням вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення договору) є безпідставними. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними. Підписанням кредитного договору від 01.12.2011 року позивач [PERSON] погодилась з усіма умовами даного правочину і прийняла на себе зобов'язання щодо його виконання. Отримавши примірник договору, вона мала можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак позивач цього не зробила, використавши кредитні кошти на свій розсуд і не скористалась правом дострокового погашення кредиту, що передбачено умовами кредитного договору. Таким чином, кредитний договір укладений у спосіб і у формі, що не суперечать чинному законодавству. В кредитному договорі передбачені всі права та обов'язки сторін, умови щодо його виконання, а також умови його припинення. Крім того, позивач у своєму позові як на підставу своїх вимог посилається на ч.1 ст.233 ЦК України, яка передбачає, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Позивач жодним чином не довела не тільки наявність умислу у діях відповідача, а і наявність у неї тяжких життєвих обставин, які передували добровільному укладенню договору, а також, що за відсутності таких складних життєвих обставин її воля не була б спрямована на укладання зазначеного договору. За змістом кредитного договору про видачу картки та встановлення кредитного ліміту, який позивач власноручно підписала, вона особисто підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про які зазначено в ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та в п.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, у зв'язку з чим спростовуються доводи позивача з цього приводу. Таким чином, своїм підписом споживач підтвердила факт про надану їй повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», про місцезнаходження останнього та інше. Підписавши кредитний договір про видачу картки та встановлення кредитного ліміту, який складається із заяви, Пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, [PERSON] приєдналась до запропонованих банком умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується її підписом, отже, з моменту підписання позивачем кредитного договору між нею і банком було укладено договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання позичальника до запропонованого кредитодавцем договору про видачу картки та встановлення кредитного ліміту (умов кредитування). Крім того, укладаючи кредитний договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін. Позивач добровільно погодилась на укладення спірного правочину на встановлених банком умовах і, починаючи з 01.12.2011 року почала користуватись кредитними коштами, сплачувала необхідні платежі, що вбачається з виписки (розрахунку заборгованості) з її особового рахунку, не оскаржувала договір і не порушувала питання про розірвання договору, а отже, не вважала його несправедливим або недійсним. З позовом про визнання договору недійсним позивач звернулась лише після того, як Банк звернувся до неї з вимогою про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Виходячи із вищевикладеного, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених чинним законодавством правових підстав для визнання такого договору недійсним, тому в задоволення позову слід відмовити. Відповідно до ст.ст.134,142 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються. На підставі ст.ст.203, 204, 215, 634 ЦК України,

Outcome: dismissed