Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду із даним позовом посилаючись на те, що у березні 1993 р. позивачем було сплачено у повному розмірі грошовий пай за [NUMBER], яка знаходилась за адресою: [ADDRESS], і де позивач також був зареєстрованим з 25.02.1987 р. по 15.11.2000 р. Зі слів позивача, з цього моменту він став власником даної квартири. При цьому 31.10.1997 р. було укладено шлюб з відповідачем [PERSON] Від даного шлюбу мають дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] 20.12.2000 р. позивач продав дану квартиру гр. [PERSON] і продажем займалась відповідач [PERSON], адже в той час позивач перебував у м. Києві в пошуках роботи. Після зазначеної квартири відповідач [PERSON] прилетіла з м. Южно-Сахалінськ у м. Москву, і вони одразу ж поїхали до її батьків у м. Бердичів. Як вказано позові, у відповідності до договору купівлі-продажу від 23.02.2001 р. позивач (з його слів) придбав квартиру, яка знаходиться у [ADDRESS]. за 13026,80 грн., а відповідач [PERSON] відмовилась в присутності експерта з продажу нерухомого майна ставати одним із покупців мотивуючи це тим, що вона жодного матеріального відношення до неї не має. Рішенням Оболонського р/с м. Києва від 31.10.2011 р. шлюб позивача із відповідачем було розірвано, але і позивач і відповідач та їх діти проживають у спірній квартирі. Тому на підставі вищевикладеного позивач просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на [ADDRESS], загальною площею 69,48 кв.м. та житловою площею 41,30 кв.м. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти основного позову заперечили та подали зустрічну позовну заяву щодо визнання права власності на ? частину спірної квартири. У подальшому відповідач уточнила позовні вимоги, змінила кількісний склад учасників процесу щодо участі 3 осіб у справі - обох доньок позивача та відповідача та в частині визнання права власності на ? спірної квартиру. При цьому у даному позові вказано, що позивач (відповідач за первісним позовом) проживала в [ADDRESS] до моменту її продажу понад 3 р., безпосередньо приймала участь в управлінні даним майном, у догляді за ним, ремонті, благоустрою, що покращувало товарний вигляд квартири, тому вважає, що за нею м.б. визнано право на спільну сумісну власність. При цьому зазначає, що оскільки квартира, яка була у м. Южно-Сахалінську спільною сумісною власністю, і тому виручені від реалізації квартири кошти є також спільною власністю подружжя. При цьому [PERSON] вказує, щодо власних коштів відповідача (позивача за первісним позовом) за які він нібито купив спірну квартиру у м. Києві. Свою трудову діяльність вона розпочала в лютому 1987 р. на підприємствах у м. Бердичів. У грудні 1989 р. [PERSON] поїхала на заробітки в м. Южно-Сахалінськ РСР( на той час), де працювала на різних посадах, в тому числі і керівних посадах аеропорту м. Южно-Сахалінськ та «Авіакомпанії» Сахалінські авіатраси» до 15.12.2000 р. При цьому більшу частину свого заробітку відкладала на рахунок в банку, маючи намір повернутись до України та придбати нерухомість. На той час, коли вона вийшла заміж за [PERSON] уже мала значну суму. З її слів, у 2000 р., перебуваючи із нею ([PERSON] у шлюбі) відповідач (позивач за первісним позовом) спішно виписався з м. Южно-Сахалінська і виїхав в Україну, про що свідчить повідомлення МВС РФ, залишивши свою дружину (її) з дітьми на самоті. У подальшому [PERSON] повідомив її ([PERSON].) про те, що він вже у м. Києві та прислав доручення на продаж квартири у м. Южно-Сахалінськ, яку вона продала за 80000 рос. рублів. Частину грошей вона витратила на утримання себе та дітей, 11930,48 рублів (з її слів) на оплату та перевезення майна, а також 19000 рублів на авіаквитки до Москви. І тому в подальшому передала [PERSON] не 80000 рублів(як стверджував [PERSON].), а приблизно 49000 рублів ( також з її слів). Як вказано у позові, відповідач (позивач за первісним позовом) [PERSON] безпідставно стверджує. що [ADDRESS] є його особистою власністю, оскільки, по-перше, як вбачається із вказаного нею, коштів від реалізації квартири в РФ було недостатньо для придбання спірної квартири. По-друге, у відповідача (позивача за первісним позовом) [PERSON] (на думку [PERSON].) взагалі відсутні будь-які докази наявності у нього, як заробітку так і достатньої кількості коштів. При цьому, такі кошти були на її власному рахунку ([PERSON].), які вона зняла виїжджаючи з Росії, і ця сума становила 18000 дол. США. Зі слів [PERSON] саме ці кошти і були потрачені на придбання спірної квартири, на її ремонт, що підтверджується розпискою покупців про отримання коштів в сумі 16000 дол. США і аж ніяк не 15558 грн. про які зазначає [PERSON] - відповідач за зустрічним позовом. Також нею ([PERSON].) було сплачено за вікна в сумі 6966 грн., тобто утримання квартири в належному стані в основному трималось на ній. Ремонтом квартири у м. Києві також займалась вона, чим значно покращувала її товарний вигляд. Тому вважає, що визнання за [PERSON] права власності на квартиру може позбавити її та дітей місця проживання, тому доля матері, яка займається та утримує дітей, має бути збільшена до 3/4 частини її площі. У зв'язку із цим, росить саме так задовольнити даний позов та стягнути із [PERSON] на свою користь судовий збір у розмірі 3 654 грн. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтримали зустрічний позов, а у основному позові просили відмовити, так як батько ними не займався, і їм обом не цікаво де він ([PERSON].) буде жити, якщо квартира буде повністю належати їм із матір'ю - [PERSON] Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та опитавши свідка [PERSON] приходить до висновку, що кожна окрема позовна вимога підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що дійсно 31.10.1997 р. було укладено шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Від даного шлюбу мають дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (і даний факт не заперечується сторонами). При цьому у березні 1993 р. позивачем [PERSON] було сплачено у повному розмірі грошовий пай за [NUMBER], яка знаходилась за адресою: [ADDRESS], і де позивач також був зареєстрований з 25.02.1987 р. по 15.11.2000 р. включно, а 20.12.2000 р. [PERSON] - відповідачем за основним позовом було продано дану квартиру. Враховуючи те, що спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають ст. 22, 28, 29 КпШС України. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до ч. 1 ст. 28 цього Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 1 ст. 29 цього Кодексу, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Як з'ясовано судом, (і даний факт так і не спростовано [PERSON].), остання була зареєстрована у [ADDRESS] лише у 1998 р., а знята з реєстрації, перед продажем квартири, у грудні 2000 р., і те що нею було проведено продаж даної квартири не свідчить про її право на частину у спільній сумісній власності подружжя. У відповідності до ч. 1 ст. 71 СК України «якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом». Також встановлено, що «майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі» (ч. 1 ст. 71 СК України); «неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними» (ч. 2 ст. 71 СК України). У відповідності до ч. 3 ст. 370 ЦК України «виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється в порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу». Як встановлено судом, за доручення [PERSON] на [PERSON], остання продала квартиру у м. Южно-Сахалінськ, яку вона ([PERSON].) продала за 80000 рос. рублів.(обидві сторони даний факт підтвердили). Що стосується частини грошей, яку [PERSON] (з її слів) витратила на утримання себе та дітей, 11930,48 рублів на оплату та перевезення майна, а також 19000 рублів на авіаквитки до Москви, то даний факт було частково підтверджено документально в частині авіаквитків. При цьому в подальшому передала [PERSON] не 80000 рублів (як стверджував [PERSON].), а приблизно 49000 рублів, але даний факт так документально і не було підтверджено, або ж спростовано будь ким із учасників процесу. Також не заперечується сторонами, той факт, що у відповідності до договору купівлі-продажу від 23.02.2001 р. позивач [PERSON] придбав квартиру, яка знаходиться у [ADDRESS]. за 13026,80 грн. (а.с. 13-16), а відповідач [PERSON] - його дружина на той час, не підписувала його та не виявляла бажання надавала згоду. Рішенням Оболонського р/с м. Києва від 31.10.2011 р. шлюб позивача із відповідачем було розірвано, але і позивач і відповідач та їх діти - 3 особи по справі проживають у спірній квартирі. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності становлять три складові - право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника встановлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Щодо грошових коштів в розмірі 18000 дол. США, які нібито належать [PERSON] на праві приватної власності, то даний факт було підтверджено у судовому засіданні наданням ксерокопії довідки ВАТ Сбербанк Росії, але в частині надання грошових коштів 16000 дол. США саме для купівлі спірної квартири у м. Києві, так і не було надано документальних підтверджень або ж спростувань жодним учасником процесу. Щодо сплати за вікна в сумі 6966 грн. особистими коштами [PERSON], то даний факт не свідчить саме на можливість поділу майна подружжя, а лише підтверджує те, що відповідач [PERSON] займалась домашнім господарством та робилу усе можливе для створення сімейного затишку в спільній оселі. Тому враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] та відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] про визнання за ними права власності на спірну квартиру та частково задовольняє їх позовні вимоги т визнаючи за ними по ? частині на [ADDRESS] так як дане майно було придбане ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, і тому суд стягує із позивача та відповідача та навпаки по 1827 грн. судових витрат з кожного. На підставі викладеного, та

Outcome: partial