Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

Позивач звернулась із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому зазначила, що 22.10.1977 між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають двоє дітей: син [PERSON] 1978 року народження та дочка [PERSON] 1988 року народження. Як на підставу своїх вимог вказувала на те, що під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на зазначене, позивач просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя під час шлюбу, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , вартістю 37125 гривень, загальною площею квартири 55.60 кв.м., житлова площа 33.30 кв.м.. Також стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп.. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 11.11.2020 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольни з підстав, викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги частково, а саме визнання за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , в іншій частині просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 22.10.1977 року перебували в зареєстрованому шлюбі, про свідчить свідоцтво про шлюб від 22 жовтня 1977 року, серія [NUMBER] (а.с.7). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 31 серпня 2006 року, виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, шлюб було розірвано між [PERSON] та [PERSON] , серія [NUMBER] (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про шлюб від 02 лютого 2008 року, виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, серія [NUMBER] (а.с.9). У шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , 1978 року народження, донька [PERSON] , 1988 року народження, які на теперішній час є повнолітніми. Також встановлено, що відповідачем [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 12 червня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 828. Вказана квартира зареєстрована в Київському міському БТІ 18 червня 2001 року в книзі № д. 996-180, запис № 4213 (а. с. 10-13). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши нерухоме майно - квартиру під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Позивачем надано докази того, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки вона придбана сторонами під час шлюбу. Будь-яких заперечень зі сторони відповідача з даного приводу суду не було заявлено. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При поділі спільного майна подружжя в даному спорі, суд застосовує принцип рівності. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини першої ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 ЦПК України) Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн., сплачений позивачем при звернені з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа, який долучено до матеріалів справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved