Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Позивач звернулася до Орджонікідзевського міського суду з вищевказаним позовом про усунення їй перешкод у користуванні житловим будинком №3 по вул. Північна в м. Покров Дніпропетровської області, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним будинком. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що їй на праві власності належить житловий будинок №3 по вул. Північна в м. Покров. Разом з нею у будинку зареєстрований, але з 2003 року не проживає її син [PERSON] Позивач неодноразово зверталась до сина з проханням знятись з реєстрації, однак він кожного разу посилається на брак часу. Факт реєстрації відповідача в будинку позивача, порушує право останньої вільно розпоряджатись своїм майном. Оскільки відповідач не бажає добровільно знятись з реєстрації в зазначеній квартирі, позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. Позивач в судове засідання не зявилася, надала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та провести розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої позовні вимоги визнає та просить суд розглянути справу за його відсутності. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Приписами ст.206 ЦПК України унормовано, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві власності за набувальною давністю належить житловий будинок №3 по вул. Північна в м. Покров Дніпропетровської області (а.с. 8-9). Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого позивачу на праві приватної власності належить будинок №3 по вул. Північна в м. Покров Дніпропетровської області (а.с. 10). Згідно довідки Виконавчого комітету Покровської міської ради №231 від 23.01.2019 року за адресою: вул. Північна, 3 в м. Покров Дніпропетровської області зареєстровані [PERSON], [PERSON] (а.с. 12). З акту квартального комітету від 23.01.2019р. вбачається, що в житловому будинку №3 по вул. Північна в м. Покров Дніпропетровської області зареєстрований, але не проживає з жовтня 2003 року [PERSON] (а.с. 11). Статтями 47, 48\~Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Відповідно до ст..405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Приписами ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У свою чергу п.1 ч.1 ст.346 ЦК України передбачає, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідач, згідно поданої заяви, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають до задоволення. Згідно з п.6 ч.1ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.\~42\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог, 50 відсотків судового збору відшкодовується позивачу за рахунок відповідача та 50 відсотків судового збору підлягають поверненню позивачу із державного бюджету. Оскільки позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у сумі 767,80 грн., замість 768,40 грн., різницю в сумі 0,60 грн. буде враховано при повернення позивачу 50 відсотків судового збору із державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved