Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідачів із позовом про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS], крім позивача в даному будинку зареєстрован але не мешкають відповідач [PERSON], якого було зареєстровано за вказаною адресу за його проханням для працевлаштування у м.Донецьку. З 01 серпня 2010 року відповідач не мешкає у спірному будинку. Позивач вказує, що реєстрація відповідача у спірному будинку змушує її сплачувати комунальні послуги за зареєстрованого, але не мешкаючого відповідача, що ставить її у складне матеріальне становище. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме у будинку [ADDRESS] . Позивач у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, надала аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві та додала, що відповідач в її будинку був зареєстрований як стороння особа, не проживає в даному будинку з серпня 2010 року, тому вона вважає, що на цей час порушуються її права як власника житла, а саме вільно здійснювати своє право володіння, користування та розпорядження майном. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, тому враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. (а.с. 30,31) Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 27.12.1989 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Донецької державної нотаріальної контори у реєстрі № 1-4809 та зареєстрованого в БТІ м.Донецька реєстр № 6638 позивачу на праві приватної власності належить 48/100 домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно рішення Київського районного суду м.Донецька від 31 серпня 1979 року за [PERSON] було визнано право власності на 52/100 зазначеного домоволодіння(а.с.7), тобто позивачці належить на праві приватної власності домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] та в якому вона постійно мешкає (а.с.4). 22 квітня 2003 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладен договір найму житлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS].(а.с.13). З 09 серпня 2008 року відповідач зареєстрован за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією домової книги (а.с.8-10) та довідкою про реєстрацію місця проживання/перебування особи (а.с.11). Відсутність відповідача [PERSON], який зареєстрован, але не мешкає за адресою: [ADDRESS] без поважних причин з 01 серпня 2010 року, тобто більш 1 року, що підтверджується актами складеними головою мікрорайону «Гладковка» від 12.03.2013 року та від 20.03.2014 року (а.с.14-15). Як встановлено в судовому засіданні, підставою свого позову позивачка вказала порушення її прав власника житла вільно здійснювати своє право володіння, користування та розпорядження майном зі сторони відповідача, який тривалий час, понад 3 років не проживає у спірному будинку, тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини власника житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. З матеріалів справи вбачається, що позивачка є власником жилого будинку [ADDRESS], у якому зареєстрований відповідач як стороння особа. В судовому засіданні безперечно встановлено, що відповідач без поважних причин не проживав у спірному будинку понад один рік, не є членом сім'ї власника жилого приміщення, не проживав з нею, не вів спільне господарство, тому суд вважає, що право позивачки як власника будинку підлягає захисту, і відповідач підлягає визнанню такими, що втратив право користування жилим приміщенням. На підставі викладеного, ч. 1 ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16,319,321,383,386,391 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст. ст. 10, 11,60, 212, 213, 214, 215, 224, 225, 226 ЦПК України, суд -

Outcome: approved