Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право на земельну частку (пай), яке посвідчене Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], зареєстрованим в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 07.07.1997 за реєстраційним номером №354, розміром 8,25 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 41962,68 грн. по КСП «Танюшівське» на території Танюшівської сільської ради Новопсковського району Луганської області в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної частки (паю), яке було їй надано як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Танюшівське» та посвідчене Сертифікатом на право на земельну частку (пай). Згідно довідки відділу у Новопсковському районі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 19.07.2017 за вих. №0-12-0.23-634/109-17 [PERSON] дійсно отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], про що свідчить запис в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Танюшівське» на території Танюшівської сільської ради Новопсковського району Луганської області від 07.07.1997 за реєстраційним номером №354. Однак за час свого життя бабуся [PERSON] не встигла виготовити на власне ім'я Державний акт на право власності на земельну ділянку та здійснити державну реєстрацію права власності на відповідну ділянку. До того ж сертифікат на право на земельну частку (пай) було втрачено. Спадщину позивач прийняла, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, так як на час смерті бабусі проживала разом з нею. 07.07.2017, звернувшись до Новопсковської державної нотаріальної контори за оформленням спадщини, позивач отримала постанову про відмову вчинення нотаріальної дії, так як відсутній правовстановлюючий документ на ім'я померлої, а саме сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. У зв'язку з чим вона звертається до суду за захистом своїх прав. Позивач та представник позивача до судового засідання не з'явились. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Танюшівської сільської ради Новоспковського району Луганської області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, з позовними вимоги згодні, заперечень не мають. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Луганській області в судове засідання не з'явився, надав заперечення, в якому просить розглядати справу без його участі та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не надала суду доказів щодо того, що позивач в управління та володіння майном вступила своєчасно та прийняла спадщину, та не надано доказів щодо того, що на день смерті позивач проживала разом з бабусею. Також посилається на те, що життя бабуся позивача, отримавши сертифікат на право на земельну частку (пай), не провела державної реєстрації права власності на земельну частку (пай), оскільки на час її смерті земля не була передана у колективну власність сільськогосподарського підприємства «Танюшівське» Танюшівської сільської ради Новопсковського району Луганської області. Тому представник третьої особи зауважує, що особа набуває право на земельну частку (пай) з дня видачі Державного акта на право колективної власності на землю. Отже, бабуся позивачки не набула права власності на земельну частку (пай). В даному випадку позивач не може успадкувати те майно право власності, на яке не належало спадкодавцю. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 05 червня 2000 року Алчевським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, [INFO] померла [PERSON], що також підтверджується повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00018653270 від 08.09.2017 (а.с. 50). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді права на земельну частку (пай) площею 8,25 в умовних кадастрових гектарах, яка розташована на території Танюшівської сільського ради Новопсковського району Луганської області. Відповідно до довідки № 9 від 24.10.2017, виданої КП «АЖЕО» та довідки №3817 від 18.10.2017, виданої Житлово-експлуатаційною дільницею №3, [PERSON], [INFO], була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 13.08.1999 и проживала по день смерті до [INFO], разом з нею проживали позивач [PERSON] та син позивача [PERSON] Дані довідки видані установами, розташованими на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, а саме довідки № 9 від 24.10.2017 та довідки №3817 від 18.10.2017, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як визнання права власності має істотне значення для позивача. З матеріалів справи вбачається, що померла [PERSON] є бабусею позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 06.10.1968 Коммунарським міським ЗАГСом Луганської області (а.с. 11), та свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом актів громадянського стану Внутрішніх справ СРСР (а.с. 10). Згідно фотокопій спадкової справи заведеної після смерті померлої [INFO] [PERSON], які були направлені Новопсковською державною нотаріальною конторою за вих. №384 від 18.09.2017 (а.с. 58-61), 12.07.2017 до Новопсковської державної нотаріальної контори надійшла заява позивача від 07.07.2017 про прийняття спадщини після смерті [PERSON], на підставі якої 12.07.2017 було заведено спадкову справу №89, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №49125269 від 18.09.2017 (а.с. 57). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №49125249 від 18.09.2017, заповіти та спадкові договори від імені [PERSON] у спадковому реєстрі відсутні (а.с. 56). З урахуванням п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно якого Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, до вимог позивача про визнання права на майно в порядку спадкування за законом мають застосовуватися положення ЦК У PCP 1963 року, оскільки на час відкриття спадщини діяв ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховоного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 13 січня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області, [PERSON] помер [INFO]. Згідно посвідки про народження серії [NUMBER] (а.с. 10), сином [PERSON] був [PERSON] Таким чином судом встановлено, що на час смерті [PERSON] був живий її син (батько позивача) [PERSON] Однак відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином з досліджених судом документів вбачається, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась в 2000 році, тобто до набрання чинності Цивільного кодексу України, але не була прийнята ніким із спадкоємців. Тому позивач, як онука спадкодавця [PERSON], є спадкоємцем п'ятої черги за законом відповідно до ст. 1265 ЦК України. З постанови державного нотаріуса Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальова А.О. від 12.07.2017 про відмову у вчиненні нотаріальних дій (а.с. 14), вбачається, що позивач [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Однак згідно постанови державного нотаріуса Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальова А.О. від 12.07.2017 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), яка належала [PERSON] на підставі того, що відсутні правовстановлюючі документи на ім'я померлої необхідні для вчинення нотаріальної дії. В даний час позивач бажає реалізувати своє право на спадщину за законом, але не може цього зробити, так як за життя її бабуся [PERSON] втратила сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 07.07.1997 за реєстраційним номером №354. Судом встановлено, що [PERSON] отримала сертифікат на земельну частку (пай) серії [NUMBER], про що свідчить запис в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Танюшівське» на території Танюшівської сільської ради Новопсковського району Луганської області від 07.07.1997 за реєстраційним номером №354 та особистий підпис власника. Сертифікат на право на земельну часту (пай) був виданий Новопсковською РДА згідно розпорядження від 09.12.1996 за №622, що підтверджується листом відділу у Новопсковському районі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області №0-12-0.23-634/109-17 від 19.07.2017 (а.с. 15), копією Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Танюшівське» Новопсковського району Луганської області (а.с. 51-54). Згідно ст. 25 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» та ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» право на земельну частку (пай) та право на земельну ділянку, яка виділена в натурі (на місцевості), можуть бути об'єктом спадкування. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документами, що підтверджують право особи-спадкоємця на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну мастку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток (паїв)» передбачено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Отже, судом встановлено, що [PERSON], померлій [INFO], належало право на земельну частку (паю) розміром 8,25 в умовних кадастрових гектарах по КСП «Танюшівське» Новопсковського району Луганської області, оскільки це підтверджується листом відділу у Новопсковському районі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області №0-12-0.23-634/109-17 від 19.07.2017, та копією Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Танюшівське» Новопсковського району Луганської області. Згідно ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Суд не приймає доводи третьої особи про те, що позивач не довела той факт, що не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки це спростовується постановою державного нотаріуса Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальова А.О. від 12.07.2017 та довідкою № 9 від 24.10.2017, виданої КП «АЖЕО», довідкою №3817 від 18.10.2017, виданої Житлово-експлуатаційною дільницею №3. Доводи третьої особи про те, що земля не передавалась в колективну власність КСП «Танюшівське» спростовуються матеріалами справи, зокрема, книгою реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Танюшівське» Новопсковського району Луганської області та листом відділу у Новопсковському районі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області №0-12-0.23-634/109-17 від 19.07.2017. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони законні, обґрунтовані та доказово підтверджені матеріалами справи.

Outcome: approved