Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявоюдо [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], провизнання договору недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з 30 червня 1990 року по сьогоднішній день позивач та відповідач перебувають у шлюбі. За час шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність два об'єкти нерухомості: квартиру [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS]. Згідно договору про розподіл майна подружжя від 25 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], сторони розділили спільне майно подружжя, а саме позивачу виділена квартира вартістю 191417,00 грн., а відповідачу - житловий будинок вартістю 486536,00 грн. Відповідно до п. 5 договору, сторони домовилися, що такий поділ здійснюється без доплати. Позивач вважає вказаний договір недійсним, оскільки його зміст суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 203 ЦК України), окрім того - відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 230 ЦК України). По-перше, оспорюваний правочин не містить відомостей про розмір та кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, набутий у приватну власність відповідачем, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 377 ЦК України, оскільки такі відомості є істотними умовами договору. По-друге, на момент вчинення правочину, у спірній квартирі, набутій у приватну власність позивачем, фактично проживала та була зареєстрована малолітня дитина - онук позивача та відповідача [PERSON], [INFO]. Однак зміст оспорюваного правочину не містить відомостей про надання відповідного дозволу на його вчинення органом опіки та піклування, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». По-третє, при посвідченні правочину нотаріус не звернув увагу на рішення Вільнянської міської ради від 24 травня 2007 року № 129 «Про видачу дозволу на будівництво та узаконення самовільно збудованих будівель на власній присадибній ділянці», копія якого міститься в додатках оцінки вартості житлового будинку, виготовленої ТОВ «Земля плюс 2009», за яким відповідачу було надано дозвіл на будівництво добудови (збільшення) гаражу розміром 4,65 х 4,15 кв.м та тіньового навісу розміром 4,65 х 2,3 кв.м, однак вказані об'єкти нерухомості не відображені у правовстановлюючому документі на спірний житловий будинок та технічному паспорті, виготовленому ЗМБТІ. За таких обставин, нотаріус, згідно ч. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», мав відмовити у вчиненні нотаріальної дії. По-четверте, вищевказаним рішенням міської ради від 24 травня 2007 року № 129 відповідачу, який на той час вже перебував у шлюбі з позивачем, був наданий дозвіл на будівництво двох об'єктів нерухомості (гаражу та тіньового навісу), на які право власності у передбаченому законом порядку не оформлене. Тому, в силу вимог ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 331 ЦК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є матеріали та обладнання, використані при будівництві. Посвідчення факту розпорядження за оспорюваним договором новозбудованими гаражем та тіньовим навісом суперечить ч. 3 ст. 331 ЦК України. По-п'яте, при оцінці вартості житлового будинку, яку проводило ТОВ «Земля плюс 2009», не були взяті до уваги та враховані добудова (збільшення) гаражу розміром 4,65 х 4,15 кв.м та тіньовий навіс розміром 4,65 х 2,3 кв.м, вартість яких, згідно оцінки позивача, становить близько 110000,00 грн. Однак позивач не надавала згоди на здійснення поділу спільного майна при будь-якій іншій вартості спірного житлового будинку, окрім зазначеної в оцінці та договорі. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач, провівши оцінку житлового будинку без всіх його складових частин, права на які він набув за приналежністю, яка слідує за головною річчю (ст.ст. 186-187 ЦК України), навмисно ввів її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір про розподіл майна подружжя від 25 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за реєстровим № 967. Під час судового розгляду суд за клопотанням представника позивача залучив до участі у вказаній цивільній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, Товариство з обмеженою відповідальністю «Земля Плюс 2006» та малолітнього [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] (а.с. 96-97). В свою чергу, третя особа малолітній [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] звернувся до суду з самостійними позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], про визнання договору недійсним та вселення (а.с. 116-117), в обґрунтування яких посилався на те, що договором про розподіл майна подружжя від 25 жовтня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], яким відповідачі розділили спільне майно подружжя, а саме [PERSON] виділена квартира, а [PERSON] - житловий будинок, порушені права малолітнього, який на момент вчинення правочину фактично проживав та був зареєстрований у квартирі [ADDRESS], право особистої власності на яку набула [PERSON] Як вбачається з оспорюваного правочину, його зміст не містить, у порушення вимог ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», відомостей про надання відповідного дозволу на його вчинення органом опіки та піклування. Після набуття вказаної квартири у особисту власність [PERSON] змінила замки у вхідних дверях, не допускає малолітнього [PERSON] до користування та проживання у спірній квартирі. У зв'язку з викладеним, просить визнати недійсним договір про розподіл майна подружжя від 25 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за реєстровим № 967, та вселити малолітнього [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. Ухвалою суду від 02 жовтня 2014 року позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами об'єднано в одне провадження з первісним позовом (а.с. 119-120). У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив визнати недійсним договір про розподіл майна подружжя від 25 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за реєстровим № 967, з підстав, викладених у позові. Також представник позивача визнав позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами в частині визнання недійсним договору про розподіл майна подружжя, у частині вимог про вселення малолітнього у спірну квартиру заперечував, вказав, що на теперішній час у спірної квартири змінився власник, тому малолітній [PERSON] втратив право користування нею. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні первісний позов, а також позов третьої особи з самостійними вимогами не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Як пояснила представник відповідача, договір про розподіл майна подружжя укладено відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, підстави для визнання його недійсним, викладені як в первісному позові, так і в позові третьої особи з самостійними вимогами є надуманими. Перед укладенням договору [PERSON] та [PERSON] домовились про здійснення поділу спільного майна на тих умовах, які відображені в договорі. При цьому з приводу недобудованих та той момент гаражу та тіньового навісу домовилися про їх належність відповідачу [PERSON] У зв'язку з існуванням усної домовленості, про існування недобудованих об'єктів, які не відображені в технічному паспорті БТІ на житловий будинок, нотаріусу не повідомляли. Крім того, в даному випадку фактично переходу права власності не було, оскільки власником спірної квартири за правовстановлюючими документами була і залишилась [PERSON], а власником спірного житлового будинку - [PERSON] У даному випадку відбулась зміна правового режиму власності, яка не вимагає надання згоди органу опіки та піклування. За таких обставин, представник відповідача вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання договору недійсним. З приводу вимог третьої особи з самостійними вимогами представник відповідача також вказала на невірно обраний спосіб захисту, відповідно до ст. 16 ЦК України. У зв'язку з викладеним, просила у задоволенні первісного позову, а також позову третьої особи з самостійними вимогами відмовити в повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог [PERSON] та малолітнього [PERSON] в особі його законного представника [PERSON], пояснила, що 25 жовтня 2013 року нею був посвідчений договір поділу майна подружжя між [PERSON] та [PERSON], яке складалося з квартири [ADDRESS] та житлового будинку [ADDRESS]. При посвідченні договору були витребувані наступні документи: правовстановлюючі документи на квартиру та будинок, витяг з ДЗК з кадастровим номером, технічний паспорт на будинок, експертні оцінки квартири та будинку, свідоцтво про шлюб подружжя, їх паспорти та податкові номери. Згідно даних реєстрації права власності ЗМБТІ, станом на 01 січня 2013 року право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON], а право власності на будинок - за [PERSON] Перед посвідченням договору відбулася розмова для встановлення дійсних намірів щодо посвідчення даного правочину. Подружжя [PERSON] вирішили змінити право сумісної власності на майно не на право спільної часткової власності, а на право приватної (особистої) власності кожного з подружжя на окреме майно, у зв'язку з чим нею посвідчено договір, у якому право власності залишалось у тих же власників: будинок - у [PERSON], а квартира - у [PERSON] і перехід права власності не відбувся, а тому і не реєструвався в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У зв'язку з тим, що при посвідчення спірного договору відчуження квартири не відбулося, вона залишилась у власності того ж самого власника, права малолітньої дитини, яка на той момент проживала у спірній квартирі, жодним чином не порушувалися, а тому дозволу органу опіки та піклування на вчинення даного правочину не вимагається. Також третя особа заявила, що до моменту та під час посвідчення спірного договору жодна сторона не повідомила її про існування самочинно збудованих споруд, які не відображені в технічному паспорті, сторони погоджувалися на поділ без доплати, ознайомилися з текстом договору та підписали йог без жодних заперечень. На підставі виклеєного, підстав для задоволення первісного позову, а також позову третьої особи з самостійними вимогами не вбачає. Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Земля Плюс 2006» у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 128, 129), причин неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань на адресу суду не надав, у зв'язку з чим, причина неявки представника визнана судом неповажною. Від представник третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про розгляду справи без його участі, позовну заяву третьої особи підтримує та просить задовольнити в повному обсязі, проти задоволення первісного позову не заперечує (а.с. 130). На підставі викладеного, суд ухвалив слухати справу за відсутності представників ТОВ «Земля плюс 2006» та малолітнього [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов та позов третьої особи з самостійними вимогами не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 30 червня 1990 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 16). За час шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність два об'єкти нерухомості: квартиру [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS]. Згідно даних реєстрації права власності ЗМБТІ, станом на 01 січня 2013 року право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON], а право власності на будинок - за [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. А ст. 64 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 Сімейного кодексу України). Згідно договору про розподіл майна подружжя від 25 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], сторони розділили спільне майно подружжя, а саме у власності позивача залишилась квартира, а у власності відповідача - житловий будинок (а.с. 6-7). Відповідно до п. 5 договору, сторони домовилися, що такий поділ здійснюється без доплати. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (невідповідність змісту правочину акту цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у сторони правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність вільного волевиявлення або його невідповідність його внутрішній волі; фіктивність правочину; протиріччя інтересам дітей при вчиненні правочину батьками). На обґрунтування позовних вимог недійсності правочину позивач та третя особа з самостійними вимогами посилаються на те, що його зміст суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Зокрема, оспорюваний правочин не містить відомостей про розмір та кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, набутий у приватну власність [PERSON], що суперечить вимогам ч. 2 ст. 377 ЦК України. Однак з доводами позивача в цій частині суд не погоджується, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-194цс14 від 17 грудня 2014 року, за змістом ч. 2 ст. 377 ЦК України та ч. 6 ст. 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Установивши, що позивач (продавець за договором купівлі-продажу нежилого приміщення) не є власником спірної земельної ділянки та що кадастровий номер земельній ділянці присвоєний не був, а також не встановивши порушення законних прав позивача у зв'язку з відсутністю в указаному договорі купівлі-продажу умови щодо кадастрового номера земельної ділянки, з урахуванням тієї обставини, що вказана істотна умова не впливає на права чи інтереси продавця, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання такого договору недійсним. У судовому засіданні встановлено і визнано сторонами, що [PERSON] не є власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, на теперішній час земельна ділянка належить місцевій громаді, право власності на неї за договором не перейшло, у зв'язку з чим вказана обставина не може бути визнана достатньою для прийняття рішення про визнання договору недійсним. Також на обґрунтування позовних вимог щодо недійсності договору позивач та третя особа з самостійними вимогами посилались на відсутність дозволу на вчинення правочину органом опіки та піклування, у порушення ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскільки в спірній квартирі фактично проживала та була зареєстрована малолітня дитина. З матеріалів справи вбачається та визнано сторонами, що станом на 25 жовтня 2013 року у спірній квартирі проживали та були зареєстровані донька позивача та відповідача [PERSON] та її малолітній син [PERSON], [INFO] (а.с. 29, 30). При цьому, сторони під час посвідчення договору не повідомили нотаріуса про факт проживання малолітнього в одному з об'єктів нерухомого майна, які підлягають поділу, як вбачається з тексту оспорюваного договору (п. 10), сторони засвідчили, що будь-яких прав щодо майна, що є предметом цього договору, у третіх осіб немає. Крім того, аналіз норм чинного законодавства дає підстави вважати, що в даному випадку дозвіл на вчинення правочину органом опіки та піклування не потрібен, оскільки у результаті його вчиненні не відбулося переходу права власності. Так, Сімейний кодекс України (ст. 70, 71) передбачає право подружжя на поділ майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, у натурі або на визначення часток кожного на майно. В результаті поділу, як правило, не відбувається переходу права власності від одного подружжя до іншого, змінюється лише обсяг права розпорядження майном. Так, згідно даних реєстрації права власності ТОВ «ЗМБТІ», станом на 01 січня 2013 року право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON], а право власності на будинок - за [PERSON] Відомості про право власності на вказані об'єкти нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до посвідчення договору були відсутні, про що свідчать інформаційні довідки (а.с. 101-104, 167-168, 171-172). При посвідченні договору поділу, за яким майно залишалось у тих же власників: будинок - у [PERSON], а квартира - у [PERSON], перехід права власності не відбувся, а тому і не реєструвався в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріусом, відповідно до реєстрації ТОВ «ЗМБТІ», відомості про право власності на вказані об'єкти нерухомого майна, з урахуванням договору поділу майна подружжя від 25 жовтня 2013 року, перенесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Таким чином, подружжя [PERSON], уклавши договір, використали своє право на виділ частки у спільній сумісній власності подружжя, виділивши на цю частку не частину в кожному окремому майні, а кожному окреме ціле майно, чим зупинили правовий режим спільної сумісної власності і встановили правовий режим особистої власності кожного з подружжя на об'єкт нерухомого майна. У зв'язку з тим, що при посвідчення спірного договору відчуження квартири не відбулося, вона залишилась у власності того ж самого власника, права малолітньої дитини, яка на той момент проживала у спірній квартирі, жодним чином не порушувалися. Не приймає до уваги суд і посилання позивача на недійсність правочину у зв'язку із недодержанням нотаріусом вимог ч. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», а також порушення ч. 2 ст. 331 ЦК України. Відповідно до рішення Вільнянської міської ради від 24 травня 2007 року № 129 «Про видачу дозволу на будівництво та узаконення самовільно збудованих будівель на власній присадибній ділянці», відповідачу [PERSON] було надано дозвіл на будівництво на належній йому садибі по [ADDRESS] добудови (збільшення) гаражу розміром 4,65 х 4,15 кв.м та тіньового навісу розміром 4,65 х 2,3 кв.м (а.с. 146-148). Однак вказані об'єкти нерухомості не відображені у правовстановлюючому документі на спірний житловий будинок та технічному паспорті, виготовленому ЗМБТІ, тому, на думку позивача, нотаріус, згідно ч. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», мав відмовити у вчиненні нотаріальної дії, проте цього не вчинив, навпаки, посвідчив факт належності відповідачу [PERSON] права розпорядження за оспорюваним договором новозбудованими гаражем та тіньовим навісом, чим порушив право позивача [PERSON] на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на матеріали та обладнання, використані при будівництві вказаних об'єктів. Так, з пояснень третьої особи - приватного нотаріуса Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], які у судовому засіданні не спростовані позивачем, для посвідчення договору нею у сторін було витребувано технічний паспорт на спірний житловий будинок, складений ТОВ «ЗМБТІ». При цьому відомості про наявність об'єктів самочинного будівництва технічний паспорт не містив, про вказане сторонами їй не повідомлялось. Також сторони правочину не надавили їй рішення Вільнянської міської ради від 24 травня 2007 року № 129, яким [PERSON] було надано дозвіл на будівництво гаражу та ті нього навісу. Відомості про складові частини житлового будинку були взяті саме з технічного паспорту та відображені в п. 1 договору. При підписанні договору [PERSON] засвідчила правильність відображених в ньому відомостей, жодних заперечень не подавала. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору поділу за [PERSON] зареєстровано право власності на наступні складові частини житлового будинку [ADDRESS]: житловий будинок літ. «А», погріб літ. «пг», вбиральня літ. «Б», водопровід літ. «№ 1», замощення літ. «І» (а.с. 171-172), що відповідає даним технічного паспорту (а.с. 75-78). Крім того, з пояснень відповідача [PERSON], які в судовому засіданні не спростовані позивачем, перед укладенням договору сторони дійшли згоди, що право розпорядження недобудованими та той момент гаражем та тіньовим навісом залишається за [PERSON], за яким залишається житловий будинок, у зв'язку з чим про існування споруд, не відображених в технічному паспорті, нотаріусу не повідомляли. На обґрунтування позовних вимог недійсності правочину позивач посилається на навмисне введення відповідачем позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 230 ЦК України), а саме відповідач [PERSON] навмисно ввів її в оману щодо вартості житлового будинку в цілому, не повідомивши про факт не проведення оцінки двох об'єктів незавершеного будівництва. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту обману та наявність умислу в діях відповідача. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору поділу майна подружжя, посвідченого 25 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], недійсним. Отже, у задоволенні позову [PERSON] та третьої особи [PERSON] в цій частині слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги третьої особи [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] в частині вселення малолітнього у квартиру [ADDRESS], суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні у зв'язку з недоведеністю факту перешкоджання [PERSON] користуватися спірною квартирою. Крім того, суд приходить до висновку, що з цього приводу третьою особою невірно обрано спосіб захисту порушеного права, що не перешкоджає в подальшому звернутися до суду з позовом про усунення перешкод. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 01 серпня 2014 року задоволена заява позивача про забезпечення позову та накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS]. На підставі ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволені позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову в позові, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на житловий будинок [ADDRESS], вжитті на підставі ухвали від 01 серпня 2014 року.

Outcome: dismissed