Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом мотивуючи його тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який 08.02.2006року було розірвано. За період шлюбу сторонами було набуто житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивач просила розділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1\\2 частину вказаного будинку та поділити його в натурі, відповідно до запропонованих експертом варіантів поділу будинку. Представник позивача, згідно довіреності, в судовому засіданні уточнила та зменшила позовні вимоги, просила суд визнати а позивачем право власності на 1\\2 частину житлового будинку та надвірних споруд за адресою: [ADDRESS]. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, направив суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає, пославшись на подані ним письмові заперечення, просив проводити розгляд справи без його участі та повідомити про наслідки розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали даної справи, матеріали цивільної спарви № 2-7340\\2006р., суд вважає, що позов підлягає до задоволення. В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.02.1984 року. Та 08.02.2006року зазначений шлюб між сторонами було розірвано, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER], актовий запис № 125 (а.с. 7). За період шлюбу сторони набули житловий будинок по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом на право власності на житловий будинок від 30.03.1992року, виданого Фурсівської сільською радою на ім'я [PERSON] Дане свідоцтво видане на підставі рішення Фурсівської сільської ради народних депутатів від 11.02.1992 р. №7., зареєстроване в Білоцерківському МБТІ за реєстровим №780 (а.с.8). Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 01.12.2006 року, за відповідачем було визнано право власності на самовільно збудовані на земельній ділянці прибудови до житлового будинку по [ADDRESS], а саме: веранду літера А-2 розміром 2,48x2,02 м2, сарай-гараж під літерою Б розміром 8,38x4,98 м2, сарай під літерою Б 1 розміром 2,22 x2,76м2. Даний факт підтверджено копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 01.12.2006 року (а.с.14). Відповідно до зазначеного судового рішення, [PERSON] звертався з позовом про узаконення самочинного будівництва (надвірні споруди) в зв'язку з подальшим розподілом всього домоволодіння з [PERSON], бувшою дружиною. Тобто, узаконенні рішенням суду добудови (веранда, сарай-гараж, сарай) є спільним майном подружжя, побудовані в період шлюбу сторін, але визнано право власності на ці добудови було, лише, за [PERSON] При вирішенні даного спору суд виходив з наступного. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, в судовому засіданні встановлено, що майно - житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами у [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності бувшого подружжя [PERSON], придбане (побудоване) ними в період шлюбу, спільним коштом, а тому може підлягати поділу відповідно до вимог ст.ст. 60,70 СК України. Відповідач, заперечуючи позов, направив суду письмово викладені заперечення з яких вбачається, що він визнає позов частково, та заперечує визнання об'єктом права спільної власності подружжя самочинно побудовані прибудови до жилого будинку по [ADDRESS], оскільки право власності на ці прибудови (веранду, сарай-гараж сарай) було визнано за відповідачем [PERSON] після розірвання шлюбу. Так, шлюб між сторонами було розірвано 08.02.2006 року, а рішенням Білоцерківського міськрайонного суду право власності на самочинно побудовані прибудови було визнано за [PERSON] 01.12.2006 року, тобто через 10 місяців після розірвання шлюбу. Однак, суд не може погодитися з такою позицією відповідача у справі, оскільки твердження відповідача заперечується доказами, які він же й подав суду, зокрема, копії позовної заяви про розподіл спільного майна і узаконення самовільної забудови та рішенням в справі за наслідками такого позову. Так, з оглянутої в судовому засіданні судової справи № 2-7340 за 2006 рік вбачається, що [PERSON] в жовтні 2006 року звернувся до суду з позовом про розподіл спільного майна, узаконення самовільної забудови і просив розділити спільне майно подружжя та в перелік цього майна було включено, як будинок так і самовільно побудовані веранду, сарай-гараж, сарай. В процесі розгляду даної справи позивач залишив без розгляду вимогу про поділ майна подружжя та судом було прийнято рішення по частині позовних вимог щодо узаконення самовільно побудованих прибудов до житлового будинку [ADDRESS]. З матеріалів справи №2-7340 за 2006 рік та зі змісту рішення вбачається, що [PERSON] просив узаконити самовільно побудовані надвірні споруди (веранду, сарай-гараж, сарай) з метою їх поділу, як спільного майна подружжя. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, заперечуючи частково позовні вимоги, відповідач не подав жодного доказу в підтвердження того, що прибудови до житлового будинку [ADDRESS] і господарські споруди даного домоволодіння були побудовані його власним коштом, чи в період до укладення шлюбу з [PERSON], чи після розірвання їхнього шлюбу. Не має жодного доказу того, що ці прибудови є особистою власністю відповідача. Натомість, [PERSON] подає докази тому, що зазначені прибудови були, фактично, збудовані в період шлюбу сторін, але належно оформлені з метою подальшого їх поділу, як майна подружжя, - після розірвання шлюбу [PERSON]. Відповідно до п.19 постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Враховуючи наведене та

Outcome: approved