Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON], [INFO], на тимчасово окуповану територію України без згоди та супроводу батька [PERSON] строком на один рік вісім місяців. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебуває у зареєстровану шлюбі з [PERSON] з 02.10.2008. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з позивачем в м. Києві та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не бере, її духовним та моральним розвитком не займається, тому що знаходиться в місцях позбавлення волі з 2006 року. Позивач має намір разом з дитиною тимчасово виїхати на тимчасово окуповану територію України до м. Хрустальний Луганської області, до місця перебування покарання відповідача, для зустрічі сина [PERSON] з батьком (відповідачем). Відповідач не проти виїзду дитини за кордон, але у зв'язку з тим, що перебуває у місцях позбавлення волі на окупованій території України, завірити дозвіл на виїзд закордон можливості не має у зв'язку з окупацією. У зв'язку з чим вона звертається до суду з даним позовом. 08 серпня 2018 року ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 22 серпня 2018 року. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 22 серпня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 03 вересня 2018 року. Позивач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, в позовній заяві просить справу розглядати без її присутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, через оголошення на веб-порталі «Судова влада України», причини не явки суду не повідомив, відзив до суду не надавав. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції Луганської області 02.10.2008. Сторони є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №3125. Згідно позовної заяви позивач та її неповнолітній син [PERSON], [INFO], проживають разом, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 30.01.2017. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того в ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Поряд з цим, відповідно до п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ від 04.06.2015 року № 367 визначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16- річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5.1.1. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, якими, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей через лінію зіткнення, а лише встановлено певний порядок їх в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на в'їзд/виїзд дитини через лінію зіткнення та за кордон України беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд дитини через лінію зіткнення та за межі кордону України суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити та надати дозвіл на тимчасовий виїзд на тимчасово окуповану територію України малолітнього [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], строком на 1 рік 8 місяців. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду з даною позовною заявою у розмірі 704,80 грн. Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12.05.2016 №1351-VIIІ м.Вахрушево Краснолуцької міської ради Луганської області перейменовано на місто Бокове-Хрустальне та м. Красний Луч Луганської області на м. Хрустальне.

Outcome: approved