Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про зобов»язання не чинити перешкоди у виконанні договору довічного утримання від 03.05.2012 р., укладеного між нею та [PERSON], та зобов»язання повернути [PERSON] до місця його постійного проживання за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 03.05.2012 р. між позивачем та [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] взяла зобов»язання про догляд за [PERSON], забезпечення його їжею, одягом та іншим, а також відповідно до умов договору позивач зобов»язалась зберігати за ним право пожиттєвого проживання в квартирі.. Позивач посилається на те, що з 03.10.2012 р. відповідачі у її відсутність, скориставшись хворобливим станом [PERSON], увівши його в оману, забрали з місця постійного проживання і утримують в [ADDRESS] та перешкоджають спілкуванню з ним і виконувати обов»язки по договору довічного утримання. В ході розгляду справи позивач та її представник підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просили суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, оскільки відповідачі, утримуючи [PERSON] за своїм місцем проживання перешкоджають їй виконувати належним чином обов»язки за договором довічного утримання. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів заперечували проти задоволення пред»явленого позову, обґрунтовуючи тим, що [PERSON] у визначений законом спосіб визнаний недієздатним і [PERSON] призначений його опікуном, а тому в силу закону він повинен проживати за місцем проживання опікуна. Крім того, відповідач та його представник посилались на те, що будь-яких перешкод позивачу у виконанні договору довічного утримання не створюється, будь-яких дій щодо його виконання вона не вчиняє, а лише звертається до правоохоронних органів з заявами про незаконне утримання [PERSON] Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.05.2012 р. між [PERSON], як «Відчужувачем», та [PERSON], як «Набувачем», був укладений Договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого відчужував передав у власність набувача належні йому 23 частини квартири за [ADDRESS], а [PERSON] зобов»язалась довічно утримувати [PERSON], надаючи йому комплекс послуг та зберігаючи його право пожиттєвого безкоштовного проживання у вказаній вище квартирі; своєчасно вносити квартирну плату, згідно розрахункової книжки ЖЕКу; проводити по мірі необхідності поточний ремонт житла; в разі захворювання, госпіталізувати і відвідувати його в лікарні, а після одужання доставити його додому з лікарні; при захворюванні, не потребуючому госпіталізації, надавати йому допомогу в домашніх умовах; забезпечувати його харчуванням, одягом, ліками, грошовою допомогою в розмірі 1000 гривень щомісячно; в разі смерті [PERSON], поховати його. На час укладання Договору довічного утримання [PERSON] проживав в кв.[ADDRESS]. З 3 жовтня 2012 року [PERSON] проживає за місцем проживання свого сина - [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що не оспорювалось сторонами, а тому в силу положень ст..61 ЦПК України зазначена обставина не підлягає доказуванню. Звертаючись до суду з позовом позивач просить зобов»язати відповідачів не чинити їй перешкоди у виконанні Договору довічного утримання від 03.05.2012 р., посилаючись на те, що відповідачі незаконно утримують [PERSON] в квартирі за місцем проживання відповідача [PERSON] Будь-яких доказів на підтвердження незаконного утримання [PERSON] за місцем проживання [PERSON] суду не надано. В силу положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, надані позивачем, а саме копії звернень до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві та Прокуратури Голосіївського району м.Києва щодо незаконного утримання [PERSON] в кв.[ADDRESS], не є належними доказами в розумінні ст.58 ЦПК України, які містять інформацію щодо предмета доказування. Будь-яких рішень уповноважених органів щодо наявності в діях відповідачів складу злочину, про який зазначає позивач, а саме незаконне утримання [PERSON], суду не надано. Також ні на стадії звернення до суду, ні в ході судового розгляду, позивач не обґрунтувала в чому полягає порушення її права з боку відповідача [PERSON] і не надала доказів на підтвердження цих обставин. Натомість, в судовому засіданні позивач визнала, що будь-яких дій щодо здійснення переказу коштів на ім»я [PERSON] вона не вчиняла, оскільки не має наміру надавати кошти, які буде витрачати [PERSON], а буде виконувати зазначені обов»язки лише після повернення [PERSON] до своєї квартири. Відповідач не здійснює забезпечення [PERSON] їжею, одягом оскільки, як вона зазначила, їй не відоме місце знаходження [PERSON], який на час розгляду справи за наявною інформацією не проживає за місцем проживання [PERSON] Однак зазначені доводи не були підтверджені жодними доказами у справі, заперечуються відповідачами, і є лише припущенням позивача. Судом встановлено, що 25.02.2013 р. [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з заявою про визнання [PERSON] недієздатним та встановлення над ним опіки. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09.10.2013 р. [PERSON] визнаний недієздатним та над ним встановлено опіку. Суд призначив опікуном [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS]. На момент розгляду даної справи зазначене рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09.10.2013 р. набрало законної сили. 12.11.2013 р. [PERSON] Голосіївською районною в м.Києві державною адміністрацією було видано посвідчення опікуна його батька - [PERSON]. В силу положень ст.29 ЦК України місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст.55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров»я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов»язки. Згідно з ст.67 ЦК України опікун зобов»язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун має право вимагати повернення підопічного від осіб, які тримають його без законної підстави. На підставі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також зазначена норма закону визначає способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до пред»явленого позову [PERSON] просить повернути [PERSON] за місцем його постійного проживання за адресою: [ADDRESS]. Однак, в даному випадку, правом вимагати повернення особи, яка визнана у встановлений законом спосіб недієздатною, наділений лише опікун, яким позивач не являється. З урахуванням викладених вище обставин, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не доведені належними доказами у справі, а тому не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст..88 ЦПК України. Не підлягає задоволенню заява представника [PERSON] щодо стягнення з позивача витрат на правову допомогу, виходячи з наступного Відповідно до ст. 86 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідача [PERSON] в ході судового розгляду здійснював адвокат [PERSON] на підставі Додатку до Договору № 1 від 16.10.2014 р. про надання інформаційних, консультаційних та юридичних послуг та довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON].03.2013 р., що була дійсна до 29.03.2014 р. [PERSON] здійснив оплату за надані юридичні послуги на рахунок ФОП [PERSON], співвиконавцем за Договором № 1 від 16.10.2014 р. в розмірі 3500 гривень, що підтверджується квитанцією від 17.02.2014 р. Відповідно до наданого розрахунку часу витраченого на надання інформаційних, консультаційних та юридичних послуг [PERSON] на момент оплати були надані інформаційні консультації тривалістю 2 години 30 хв, вивчено та надано правовий аналіз матеріалів справи, судової практики, нормативних документів - 5 годин та здійснена підготовка та складання цивільно-процесуальних документів та участь у судових засіданнях тривалістю 6 годин. Однак інформаційно-консультаційні послуги, надання правового аналізу матеріалів справи та судової практики, підготовка процесуальних документів не є тими видами юридичної допомоги, які згідно Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» підлягають компенсації сторонами. Матеріали цивільної справи не містять доказів щодо ознайомлення адвоката [PERSON] з матеріалами справи в приміщенні суду та тривалості ознайомлення. Адвокат [PERSON] приймав участь в судових засідання, що відбулись 19.02.2014 р., 14.03.2014 р., 30.05.2014 р. Однак зазначені послуги, надані адвокатом, не були включені до розрахунку юридичних послуг, що були оплачені 17.02.2014 р., тобто до початку розгляду справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що витрати, понесені відповідачем [PERSON] на отримання правової допомоги не підлягають компенсації за рахунок позивача в силу положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Outcome: dismissed