Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує наступним, на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області їй належить земельна ділянка, площею 2,1117 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером [NUMBER], яка на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом №2716 від 29.09.2011 року була набута нею. Починаючи з 2010 року вона постійно проживає у Російській Федерації та приїжджає до села Петрашівка лише на нетривалий період часу. Приїхавши в серпні 2017 року до села Петрашівка з наміром самостійно господарювати на належній їй земельній ділянці, виявила, що її права обмежені договором оренди зазначеної земельної ділянки без номера датованого 19.02.2014 року, який на її прохання був виданий їй аж через три роки після складання цього договору. Також, від відповідача вона дізналася, що на підставі цього договору було складено акт прийому-передачі зазначеної земельної ділянки. Більше того, їй стало відомо, що так само без її відома відповідачем з нею були укладені додаткові договори до договору без номера від 19.02.2014 року, в яких строк так званої оренди належної їй земельної ділянки продовжився. Проте, відповідач вказаних договорів їй на руки не видавав. З підстави виявлення порушеного права безперешкодно володіти й користуватися своєю власністю, аж через три роки після складання оспорюваного договору, нею 02.08.2017 року було написано заяву з повідомленням про відсутність наміру укладати з відповідачем договір оренди чи пролонгувати існуючий, а також з вимого повернути належну їй земельну ділянку, на що відповіді не отримала. Зазначила, що дії відповідача є грубим порушенням правил укладення двосторонніх правочинів, адже договір оренди належної їй земельної ділянки був вчинений без відома, а отже і волевиявлення сторони договору, а також із порушенням встановленої форми. Станом на дату укладення договору її фізично не було на місці його укладання. За даними закордонного паспорту в період з 12.01.2014 року (дата в'їзду) до 02.08.2014 року (дата виїзду) вона перебувала в Російській Федерації, а отже не могла висловити свою волю на укладення оспорюваного договору. Вона нікого не уповноважувала на укладення правочинів від її імені, адже в оспорюваному договорі та акті приймання-передачі земельної ділянки зазначене її ім'я як суб'єкта підписання та жодних відомостей щодо іншої уповноваженої особи в договорі не міститься. Про укладення договору оренди земельної ділянки без номера від 19.02.2014 року без її відома свідчить також той факт, що всупереч вимогам постанови КМУ від 03.03.2004 року №220 один примірник одразу після укладання договору їй як контрагенту не надавався, а наданий для ознайомлення на її вимогу лише у 2017 році. Як на оспорюваному договорі, так і в акті приймання-передачі земельної ділянки замість підпису міститься її прізвище. Навіть візуально примірник її підпису, який міститься у доданій до позовної заяви копії паспорта, явно відрізняється від так званого підпису на оспорюваному договорі та доданих до нього документах. Тому, у зв'язку із вищевикладеними обставинами, вона змушена звернутися до суду із даним позовом та просити суд винести рішення, яким визнати недійсним договір оренди без номера від 19.02.2014 року щодо земельної ділянки площею 2,1117 га з кадастровим номером [NUMBER]. Представник позивача фізичної особи [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі ордера на надання правової допомоги серії ВТ №35079 від 06.11.2017 року та договору про надання правової допомоги №67 від 10.08.2017 року позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача юридичної особи АМГ «Миронівське» - Парасесій О.С., який діє на підставі довіреності від 09 жовтня 2017 року позовні вимоги не визнав, просить застосувати наслідки пропущення строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивачка змінила своє ставлення до договору оренди належної їй земельної ділянки тому, що її перестала задовольняти орендна плата. У своєму письмовому запереченні відповідач вказав на те, що позивачка стверджує, що дізналася про порушення свого права на самостійне господарювання на належній їй земельній ділянці не з дати укладення оспорюваного нею договору, тобто 19.02.2014 року, а у серпні 2017 року. Згідно з платіжним документами, орендна плата нараховувалася та сплачувалася позивачці одразу з часу укладення договору, а згідно з даними її закордонного паспорта, через 6 місяців після укладення договору оренди, тобто 02.08.2014 року, вона мала змогу відвідати належну їй земельну ділянку та пересвідчитися, що вона обробляється ТОВ «АМГ Миронівське». Таким чином, уже з цієї дати, [PERSON] мала цілком реальну можливість довідатись про порушення свого права та звернутися за захистом до суду, проте не звернулася, адже в той час мала намір на підтримання зобов'язальних відносин за договором оренди від 19.02.2014 року.Просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивачка не навела доказів поважності пропуску строку позовної давності, відповідач просить застосувати наслідки пропущення строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог відділ Держгеокадастру у Ямпільському районі у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином - судовою повісткою з рекомендованим повідомлення. У своєму письмовому заперечені посилається на те, що до 2013 року внесення відомостей про реєстрацію договорів оренди здійснювало Держземагенство, однак починаючи з 2013 року відповідно до ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суб'єктами, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації та державні реєстратори прав на нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, зазначили, що правовідносини, які виникли між сторонами по даній справі ніяким чином не впливають на інтереси Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, тому при вирішенні справи покладаються на розсуд суду та просить розгляд справи провести у відсутність представника. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог відділ державної реєстрації Ямпільської районної державної адміністрації Вінницької області у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву за вхід.№8026 від 04.12.2017 року з клопотанням справу розглянути у відсутність представника, заперечень проти позову немає. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом реєстр№2716 від 29.09.2011 року приватним нотаріусом Катрук М.В. на ім'я [PERSON] судом встановлено, що позивачка є власником земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 2,1117 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Із копії договору оренди землі від 19.02.2014 року судом встановлено, що позивачка передала в строкове платне користування земельну ділянку, площею 2,1117 га, кадастровий номер [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області орендарю АМГ «Миронівське». Договір укладено на термін 15 років. Із копії акту прийому-передачі судом встановлено, що позивачка передала, а відповідач прийняв земельну ділянку площею 2,1117 га, кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області. Із копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права судом встановлено, що договір оренди землі від 19.02.2014 року зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 10 жовтня 2014 року на строк 15 років. Із заяви від 02.08.2017 року судом встановлено, що позивачка зверталася до відповідача з тим, що укладати новий та пролонгувати діючий договір з відповідачем вона не має наміру, просить не проводити будь-які сільськогосподарські роботи на її земельній ділянці. Із відомостей на видачу орендної плати за 2014-2016 роки судом встановлено, що позивачка отримувала орендну плату відповідно до договору оренди земельної ділянки від 19.02.2014 року. Із реєстраційної справи про реєстрацію іншого речового права за земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] судом встановлено, що договір оренди від 19.02.2014 року зареєстровано реєстраційною службою Ямпільського районного управління юстиції Вінницької області 10 жовтня 2014 року. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] разом із відповідачем ТОВ «АМГ Миронівське» в особі директора Катрука І.Г. визначили в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського призначення на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області, кадастровий номер якої - [NUMBER], загальною площею 2,1117 га, що надається у користування (на умовах оренди). Спірних питань не виникало. (а.с.52). Із рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №16395930 від 10 жовтня 2014 року судом встановлено, що державним реєстратором проведено державну реєстрацію іншого речового права право оренди земельної ділянки, що розташована на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області, кадастровий номер [NUMBER] за суб'єктом [PERSON] Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків;д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України,право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі»,договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 2, 4 ст. 319 ЦК України,власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1, 5 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. В своїй прецедентній практиці Європейський Суд звертає увагу, що строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу» (наприклад рішення Європейського Суду у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom, no. 22083/93, § 51»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Системний аналіз цих норм вказує на те, що власник земельної ділянки зобов'язаний розсудливо та добросовісно ставитись до свої прав, бути обізнаним про них та вживати заходів щодо виявлення та припинення їх порушень. В судовому засіданні позивач не довела про те, що їй не було відомо і не могло бути відомо про порушення її права на день укладання договору оренди - 19 лютого 2014 року. ТОВ «АМГ «Миронівське» у встановлені в договорі строки та розмірах виплачувало позивачу орендну плату за користування землею, яку остання отримувала своєчасно. Вказані обставини не заперечуються сторонами по справі. Судом встановлено, що згідно з платіжними документами, орендна плата нараховувалася та сплачувалася позивачці [PERSON] одразу з часу укладення договору. З 02 серпня 2014 року [PERSON] мала цілком реальну можливість довідатись про порушення свого права та звернутися до суду із позовною заявою, проте своє право не використала. Як встановлено у судовому засіданні позивачка мала намір на підтримання зобов'язальних відносин за договором оренди від 19 лютого 2014 року. Доказів того, що [PERSON] вперше отримала договір оренди від 19.02.2014 року та дізналася про порушення свого права самостійно в межах строку позовної давності та поважності причин пропущення строку позовної давності позивачка суду не надала. Клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності позивачем не заявлено. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позивач не мала жодних об'єктивних перешкод довідатись про наявність договорів оренди землі з часу їх укладення, за умови розсудливого та добросовісного ставлення до своїх прав як власника земельної ділянки. Остання могла і повинна була довідатись про порушення своїх прав, а тому саме з 02 серпня 2014 року необхідно рахувати початок перебігу позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у справі. Судом не встановлено підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності. У відповідності до ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок по доказуванню обставин, викладених в позові покладений саме на позивача. Зважаючи на встановлені обставини, аналіз наведених норм матеріального і процесуального права, враховуючи, що з позовом [PERSON] звернулась 19 вересня 2017 року, тим самим порушивши норми ст. 257 ЦК України, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати пов'язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed