Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача з позовною заявою про розірвання шлюбу, визначення місця проживання неповнолітнього сина, стягнення аліментів на його утримання та поділ спільного майна подружжя. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.05.2011 року зменшені в судовому засіданні позовні вимоги (за змістом рішення суду: від вимог про стягнення аліментів позивач відмовилася так саме як у зв'язку з укладенням мирової угоди позивач відмовилася від позовних вимог про поділ будинку та визнання права власності на земельну ділянку) задоволено частково та шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, місцем проживання малолітнього сина визначене місце проживання позивачки. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.05.2011 року у цій же справі визнано мирову укладену між позивачем та відповідачем згідно якої за позивачкою визнане право власності на: ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], та на ? земельної ділянки площею 0,04 га, що знаходиться в [ADDRESS] Вказані вище судові рішення набрали законної сили. В березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд вказаної вище ухвали суду за нововиявленими обставинами. Як на нововиявлену обставину посилався, що на момент прийняття ухвали про визнання умов мирової угоди в суду першої інстанції та у відповідача було відсутнє рішення Ужгородської районної ради від 18.06.1999 року зі змісту якого вбачається, що земельна ділянка [PERSON] була надана в порядку безоплатної приватизації відповідно до статей 56,57,65,67 Земельного кодексу України чинного на той час та Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок». Посилався, що вказана обставина є істотною оскільки суттєво впливає на рішення суду оскільки таке майно є особистою власністю відповідача а не спільною сумісною власністю подружжя. На підтвердження своїх доводів відповідач посилався на норми чинного законодавства, зокрема, на положення Закону України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011року № 2913-VI, який набрав чинності 8 лютого 2011 року та згідно якого статтю 61 СК України доповнено ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Згідно із частинами 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідач також вказував суду на правову позицію Верховного Суду України, який вказав, що визнаючи спірні земельні ділянки, одержані сторонами в 1996 та 2009 рр., спільною сумісною власністю подружжя, суди безпідставно керувалися ч. 5 ст. 61 СК України, застосувавши цю норму до правовідносин, що виникли до набрання чинності зазначеним вище Законом (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-175цс12). Також, відповідач вказував, що в суду не було правової підстави визнавати за позивачем права власності на ? будинку - оскільки до моменту його введення в експлуатацію або визнання у встановленому порядку об'єктом незавершеного будівництва - як і в першому так і в другому разі останній отримує адресу та речові права на нього підлягали державній реєстрації як об'єкт нерухомого майна в органах Бюро технічної інвентаризації. А тому, на момент звернення з позовом до суду позивач могла ставити питання виключно про визнання права власності на будівельні матеріали, оскільки був відсутній сам об'єкт цивільного речового права - будинок як обороноздатне нерухоме майно. Ухвалою від 20.05.2014 року заява відповідача була задоволена а ухвала цього ж суду від 30.05.2011 року якою визнана судом мирова угода між сторонами та провадження у справі закрите скасована. Для забезпечення права позивачки прийняти участь в судовому засіданні, незважаючи на процесуальну специфіку розгляду справи за нововиявленими обставинами, розгляд справи призначений на 02.06.2014 року, при цьому розглядаючи справу, забезпечуючи стабільність правовідносин встановлених судовим рішення, суд розглядає спір виключно в межах, що пов'язані з такою нововиявленою обставиною. Ухвалою від 02.06.014 року судом відмовлено у визнанні умов морової угоди як такої, що суперечить положенням чинного законодавства України та продовжений судовий розгляд справи з урахуванням особливої процесуальної форми перегляду справи за нововиявленими обставинами. У відповідності з положеннями статті 365 ЦПК України заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами розглядається у судовому засіданні. Заявник та інші особи, які беруть участь у справі, повідомляються про час і місце засідання. Неявка цих осіб не є перешкодою для розгляду заяви. Розгляд заяви здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. Розглянувши заяву, суд може скасувати судове рішення, що переглядається, і прийняти нове судове рішення або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення Частиною 2 статті 214 ЦПК України визначено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 2. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Зі змісту архівної копії Рішення Ужгородської районної ради від 18.06.1999 року та архівного витягу до нього за номером 57 від 07.03.2014року вбачається, що спірну земельну ділянку [PERSON] набув в порядку безоплатної приватизації. Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 р. N 923 чинним у період спірних правовідносин визначено, що цей порядок установлює механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (п.1). У відповідності з положеннями пунктів 2-4 цього порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, що видається Держархбудінспекцією та її територіальними органами. Сертифікат відповідності - документ, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Для одержання сертифіката відповідності замовник або уповноважена ним особа подає письмову заяву згідно з додатком 2 інспекції, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт, або інспекції за місцем розташування закінченого будівництвом об'єкта, якщо проводилися будівельні роботи, на виконання яких не вимагається дозвіл, або будівельні роботи проводилися на підставі декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства. До заяви додаються: проектна документація, затверджена в установленому законодавством порядку; акт готовності об'єкта до експлуатації, підписаний генпроектувальною та генпідрядною організаціями, субпідрядними організаціями, що здійснювали будівництво, замовником, страховою компанією (у разі, коли об'єкт застрахований) за формою згідно з додатком. Прийняття в експлуатацію приватних житлових будинків садибного типу, дачних і садових будинків, господарських споруд, прибудов, будівництво яких здійснено без залучення підрядних організацій, проводиться за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких об'єктів. Акт готовності об'єкта до експлуатації підлягає за письмовим зверненням замовника погодженню протягом 10 робочих днів виконавчим комітетом сільської, селищної або міської ради, або місцевою державною адміністрацією та органами, до повноважень яких згідно із законом належить участь у прийнятті закінчених будівництвом об'єктів в експлуатацію (далі - уповноважений орган). Отже чинним на момент спірних правовідносин законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Аналогічною є і позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який пунктом 15 постанови Пленуму №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав звертає увагу суду на необхідність дотримання саме такої правової позиції. Оскільки, як встановлено судом, право власності на земельну ділянку відповідач набув в порядку безоплатної приватизації до набуття чинності Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011року № 2913-VI, який набрав чинності 8 лютого 2011 року, та внаслідок цього така земельна ділянка належить відповідачу на праві приватної власності особисто та не є предметом спільної сумісної власності, а відтак позовні вимоги позивачки в цій частині є безпідставними. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала будівельний паспорт виданий районним архітектором Ужгородської РДА, дозвіл на право виконання будівельних робіт також виданий районним архітектором Ужгородської РДА, ордер на виконання земляних робіт також виданий Ужгородською РДА, державний акт І-ЗК№042047 виданий Ужгородською районною радою. Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається що предметом спору є споруда на земельній ділянці яка знаходиться в Ужгородському районі Закарпатської області. Відтак не може бути належним та допустимим доказом надана позивачем довідка, видана КП БТІ м.Ужгорода а не Ужгородським районним БТІ (тим більше, що законом визначений порядок згідно якого нерухоме майно має бути прийняте в експлуатацію). В матеріалах справи наявні подані позивачкою докази понесених витрат на придбання будівельних матеріалів, однак позивач на не ставить вимогу про поділ таких будівельних матеріалів, які, в тій частині, що придбана за час спільного проживання в шлюбі можуть бути визнані спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки позивач не надала суду станом на 30.05.2011 року суду доказів прийняття в експлуатацію та реєстрації права власності (як на цю дату так і станом на грудень 2008 року) на спірний «житловий будинок» (більше цього стверджує по те, що будинок не зданий в експлуатацію в своїй позовній заяві) розташованій на земельній ділянці, належній відповідачу, то такий будинок не є оборотоздатним нерухомим майном, то позовні вимоги позивачки в цій частині не є обґрунтованими та доведеними належними і допустимими доказами. Відтак, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивачки в частині, яка підлягає перегляду за новоявленими обставинами.

Outcome: dismissed