Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

позивач звернулася до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи - ФОП [PERSON], Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрборг», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитекспрес юкрейн Ел. Ел. Сі» про захист прав споживача - визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди, в якому просить визнати договір споживчого кредиту №2004425471 від 27.07.2013 року, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», недійсним як такий, що укладений під впливом помилки, та стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 100000 гривень на відшкодування завданої їй моральної шкоди. У позові позивач зазначає, що 27.06.2013 року придбала у салоні краси «Єва» набір косметичної продукції Aqua Mineral - «оптима без термо с лифтингом» вартістю 6936 гривень, на її думку, «у розстрочку». Однак, як з'ясувалося згодом, насправді позивачем було підписано з Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» кредитний договір споживчого кредитування та договір добровільного страхування держателя кредитної карти. Як вказує позивач, підписуючи документи, вона вважала, що оформлюється договір купівлі-продажу, цей договір було оформлено дуже швидко, протягом 5-7 хвилин, умови договору з нею не обговорювалися, папери, які вона підписала, складали кілька аркушів дрібним шрифтом, а часу для ознайомлення з ними не було, оскільки особа, яка оформлювала документи з нею, дуже поспішала. Крім цього, позивач зазначає про те, що встановила неналежну якість придбаного товару, у зв'язку з чим, запропонувала продавцеві - фізичній особі-підприємцю [PERSON] повернути йому придбану косметику та розірвати угоду на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», на що їй було повідомлено про те, що косметичні засоби поверненню не підлягають, а договір укладено з Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», а не з [PERSON] Позивач зазначає, що 03.07.2013 року нею було насідало до банку заяву про відкликання згоди договору про надання споживчого кредиту, у відповідь на яку організовано зустріч з представником банку, на якій представник банку відмовився прийняти від [PERSON] придбаний нею товар та пообіцяв організувати зустріч із [PERSON] [PERSON] від зустрічі відмовився, наполягав на направленні письмового звернення. Позивач вказує на те, що 11.07.2013 року нею надіслано придбану косметичну продукції [PERSON], а заяву про відкликання згоди разом з копією опису поштового відправлення на ім'я [PERSON] - Публічному акціонерному товариству «ОТП Банк», однак ні зазначене, ні подальше листування результатів не надало і Банк вимагає виконання зобов'язань за кредитним договором, враховуючи відсотки за користування кредитом. Позивач вважає договір кредиту укладеним внаслідок помилки, оскільки вважала, що купує товар «у розстрочку», тобто з виплатою вартості товару кількома платежами, і укладає договір із салоном краси «Єва». Окрім визнання договору споживчого кредиту недійсним, позивач просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» моральну шкоду у розмірі 100000 гривень, оскільки вважає, що отримала таку за час порушення її прав як споживача. Вказує на те, що листування та численні дзвінки співробітників банку, постійні вимоги банку про сплату коштів, вимоги та погрози від Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг» порушили нормальний ритм її життєдіяльності, зазначає, що порушення своїх обов'язків перед споживачем, нехтування її правами спричинили моральні страждання, у неї погіршився сон та моральний стан, вона перебуває у постійному нервовому напруженні, змушена відчувати постійні докори сумління, адже завжди порядно відносилася до своїх боргів і оплачувала свої рахунки. В судовому засідання позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Частиною 1 ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленими ст.203 ЦК України: 1)зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада м; 2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; 3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; 4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом ; 5)правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ; 6)правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Частиною 3 цієї норми суду надано повноваження на визнання правочину недійсним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. За приписами ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним . Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч.2 ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Як вбачається з матеріалів справи, 27.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір №2004425471 про надання споживчого кредиту на придбання у продавця - фізичної особи-підприємця [PERSON], який реалізує товари в рамках програми споживчого кредитування банку, товару - Aqua Mineral - «оптима без термо с лифтингом» на суму 6936 гривень, та договір добровільного страхування держателя кредитної картки №06/08/[NUMBER] (а.с.130-136). Згідно з п.1.2.1 цього договору споживчого кредиту для придбання товару та послуг Банк надає Позичальнику споживчий кредит згідно з умовами договору, а Позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені договором та додатком до нього. Пунктом 1.3.1. визначено дату надання кредиту - 27.06.2013 року, вказаний договір підписаний обома сторонами. Додатками до договору споживчого кредиту були графік платежів та умови кредитування по продукту «Оптимальний», на яких також мають місце підписи сторін договору. Укладений між сторонами договір споживчого кредитування відповідає вимогам законодавства. На думку суду, підписи позичальника на договорі та додатках до нього свідчать про те, що позичальник [PERSON] повністю усвідомлювала зміст та умови договору, що укладався, склад сторін договору, оскільки як із назв підписаних позичальником документів, так і з їхнього змісту явно вбачаються кредитні, а не будь-які інші відносини між сторонами договору - [PERSON] та АТ «ОТП Банк». Посилання позивача на той факт, що нею відкликалася згода на укладення договору споживчого кредиту також свідчить про розуміння позивачем змісту кредитних відносин, в які вона вступила з банком. На думку суду, позивачем не було дотримано визначеної Законом України «Про захист прав споживачів» процедури відкликання своєї згоди на укладення договору. Доводи позивача про те, що фактично за кредитні кошти нею було придбано у фізичної особи-підприємця товар неналежної якості не впливають на зміст та умови договору споживчого кредиту, укладеного між позивачем та банком, крім цього, неналежна якість придбаного товару не підтверджується жодним із доказів, наданих суду. Також позивач вказує на те, що договірні папери з банком складали кілька аркушів, надрукованих дуже дрібним шрифтом та мали погану якість друку. Вказана обставина береться судом до уваги, однак сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що під час укладення сторонами договору споживчого кредиту вони не помилялися щодо обставин цього правочину, які мають істотне значення, а отже, підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним як такого, що укладений під впливом помилки, немає. Згідно з ч.2 ст.216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Враховуючи відсутність підстав для визнання договору споживчого кредитування, укладеного між сторонами, недійсним, підстав для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed