Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивач звернулась у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON], в якій просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебуваючи у шлюбі, в 1983 році вони з відповідачем вселились в житловий будинок в [ADDRESS], який належить їй на праві приватної власності. Після розірвання шлюбу у 1993 році, відповідач продовжував проживати у вказаному будинку до 1998 року. В 1998 році відповідач добровільно виселився, однак не знявся з реєстрації і по даний час проживаючи в іншому житлі значиться зареєстрованим у належному їй житловому будинку. Оскільки, відповідач більше року не проживає в [ADDRESS], позивач вважає, що він втрати право користування вказаним житлом. Позивач, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі пояснивши, що в 1975 році вона уклала шлюб з відповідачем, під час спільного подружнього життя ними за спільні кошти був побудований житловий будинок [ADDRESS], в який вони вселились в 1983 році. В зв'язку із тим, що земельна ділянка на якій побудований будинок виділена для неї, право власності на вказаний будинок було оформлено на її ім'я. В 1993 році вони з відповідачем розлучились, а в 1998 році відповідач переїхав проживати до іншого місця проживання, однак не знявся з реєстраційного обліку. Оскільки, відповідач шістнадцять років не проживає в [ADDRESS], вона вважає, що він втрати право користування вказаним житлом. Відповідач, позовні вимоги не визнав пояснивши, що будинок [ADDRESS] побудований ними з позивачем під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, а відповідно він являється спільною сумісною власністю. Він, як власник не може бути позбавлений права користування своєю власністю. Представник відповідача позицію довірителя підтримала в повному обсязі, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, пояснення відповідача та його представника, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Так, сторонами визнано, а відповідно в силу вимог ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, що позивач та відповідач з 1975 року по 1993 рік перебували у шлюбі. В цей період, за спільні кошти, ними побудовано та в 1988 році зареєстровано право власності, на ім'я позивача, на житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Враховуючи, що житловий будинок [ADDRESS] позивач та відповідач нажили за час шлюбу, суд вважає, що він є їх спільною сумісною власністю. Згідно вимог ст.ст. 317, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Враховуючи, що в силу вимог ст.405 ЦК України, на яку посилається позивач, втратити право користування житлом може лише особа яка користується чужим житлом (в.т.ч. члени сім'ї власника, які не є співвласниками) та приймаючи до уваги, що відповідач є співвласником житлового будинку [ADDRESS], суд вважає позовну вимогу щодо визнання останнього таким, що втратив право користування вищевказаним житлом необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. На підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст. 317, 319, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed