Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання права спільної сумісної власності на квартиру, посилаючись на те, що 20 вересня 1997 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В 2000 році сторони мали намір придбати трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в якій проживають і по теперішній час. Питанням оформлення документів на придбання квартири займався відповідач [PERSON], так як позивачка перебувала на четвертому місяці вагітності, та між сторонами були нормальні подружні стосунки. В середині 2015 року позивач знайшла копію договору дарування квартири від 24 травня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за номером 694 та розписку датовану тією ж датою що й договір дарування, написану [PERSON]. Після цього [PERSON] пояснив дружині, що оформив не договір купівлі - продажу квартири, а договір дарування для того, щоб мінімізувати витрати на оформлення даної угоди. На прикінці 2015 року подружні стосунки між позивачем та її чоловіком погіршилися і в жовтні 2015 року чоловік подав заяву на розлучення. Згідно вищезазначеного договору дарування квартири [PERSON] прийняв у дар від [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] трикімнатну квартиру номер 28, що знаходиться в м. Фастові, вул. Червоноармійська, буд.37, Київської області. Відповідно до розписки, зазначається, що 24 травня 2000 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в рахунок оплати вартості квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Тобто, фактично між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був оформлений як договір дарування. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позовної заяви підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження І-БК №160613 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Фастівського міськвиконкому Київської області, актовий запис №320 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.6-7). 24 травня 2000 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу Української PCP (1963р.), що діяв на момент укладення договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно ст. 224 Цивільного кодексу Української PCP (1963р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, на відміну від договору купівлі-продажу, який передбачає передачу коштів іншій стороні в рахунок оплати переданого у власність майна, договір дарування є безоплатним і не передбачає передачу коштів/ або оплату за майно, що передається у власність іншій стороні. Тобто, фактично між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був оформлений як договір дарування. Що підтверджується, розпискою написаною [PERSON], в день укладання договору 24 травня 2000 року, якою засвідчено факт передачі коштів за придбану квартиру та оплату вартості квартири (а.с.9). Також, даний факт був визнаний та підтверджений в судовому засіданні відповідачами. Також, відповідно до частини 2 статті 58 Цивільного кодексу Української PCP (1963р.), якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» N 3 від 28.04.78 р., що була чинною на момент укладання договору дарування розяснено встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. Положеннями статті 235 ЦК України (2003 р.) визначено також, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. В судовому засіданні було встановлено, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969р.), що діяв на момент придбання квартири зазначено що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Частиною 2 ст.23 Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969р.), передбачено, що при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (2002р.) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 3 ст. 61 Сімейного кодексу України (2002р.) визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України (2002р.) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Тобто, квартира, придбана [PERSON], та оформлена договором дарування, у період знаходження у шлюбі з [PERSON], є спільною сумісною власністю подружжя та приховує договір купівлі-продажу. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 551,21 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved