Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та згідно редакції від 12.01.2016 року просила ухвалити рішення, яким: - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно у вигляді: житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходяться по провулку Зелений,7, в м. Білгород-Дністровському Одеська області та земельної ділянки площею 0,0562 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою провулок Зелений,7, м. Білгород-Дністровський Одеська область. - визнати за [PERSON] право власності на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: на 2/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою Одеська область м. Білгород-Дністровський, провулок Зелений,7; та на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,0562 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою Одеська область м. Білгород-Дністровський, провулок Зелений, 7. - визнати за [PERSON] право власності на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою Одеська область м. Білгород-Дністровський, провулок Зелений,7; та на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0562 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою Одеська область м. Білгород-Дністровський, провулок Зелений,7. - стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] витрати повязанні з проведенням експертизи в розмірі - 2333 грн., що складає третю частину (7000 грн./3). Свої вимоги мотивує тим, що вона та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак вона та її чоловік не можуть дійти згоди щодо його розподілу, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання надала письмову заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у її відсутності, у разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи, вимоги уточненої позовної заяви підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON], у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладання не заявляв. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Судом встановлено, що 16 березня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу 30.09.2002 року народилась донька [PERSON], та 16.11.2014 року донька [PERSON]. Під час перебування у шлюбі сторонами у червні 2006 року за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 15.06.2006 року набуто нерухоме майно житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по провулку Зелений, 7, в м. Білгород-Дністровський, Одеської області. Право власності на будинок було зареєстровано на [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.07.2006 року, реєстраційний номер 14822821. Крім того, одночасно з укладанням договору купівлі-продажу житлового будинку, 15 червня 2006 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0562 га, яка знаходиться під житловим будинок та розташована в м. Білгород-Дністровський по провулку Зелений,7, Одеська область. Право власності на земельну ділянку було зареєстровано також на [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.08.2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 132630051103. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.09.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це обєкт матеріального світу, саме предмети якого є обєктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму обєкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 355 Цивільного Кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Крім того, як було зазначено вище, що під житловим будинком, що знаходиться за адресою м. Білгород-Дністровський, провулок Зелений, 7 розташована земельна ділянка, площею 0,0562 га., яка перебуває у спільній сумісній власності позивачки та відповідача, набутої на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2006 року. У відповідності до п. «а» ч.2 ст. 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя. Тому, ч.4 та ч.5 ст. 89 ЗК України передбачено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Також, п.п. «е» п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року за № X, передбачено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в м. Білгород-Дністровський по провулку Зелений,7, Одеська області, та земельна ділянка площею 0,0562 га цільове призначення для будівництва та обслуговування на якій розташований вищевказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. У звязку з тим, що між учасниками провадження не досягнуто згоди щодо розподілу в натурі приміщень спільного житлового будинку та земельної ділянки, для встановлення технічної можливості її поділу між сторонами за клопотанням позивача ухвалою суду від 17.08.2015 року була призначена і проведена судова будівельно-технічна експертиза, за результатами якої було складено та приєднано до матеріалів справи експертний висновок № №002/2015 від 16.11.2015 року. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №002/2015 від 16.11.2015 року, виготовленої на підставі ухвали суду, поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між співвласниками з технічної точки зору неможливий, ринкова вартість житлового будинку та земельної ділянки визначена в сумі 466653 грн. На підставі цього, позивач в уточненій позовній заяві від 12.01.2016 року просить виділити їй частину житлового будинку та частину земельної ділянки без виділення їх в натурі, тобто визначити ідеальну частку. Пленум ВСУ у п.25 зазначеної постанови вказав, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Суд також може збільшити долю того із подружжя, з яким проживатимуть діти, якщо розмір аліментів, які вони отримуватимуть недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку і лікування. Вирішуючи справу по суті, суд відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки в судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу відповідач без поважних причин не піклується про матеріальне положення сім'ї, на утриманні позивачки знаходяться двоє неповнолітніх дітей: донька [PERSON], [INFO], та донька [PERSON] [INFO], які проживають разом з нею, що підтверджується копією довідки КП «ЖЕО-№1» №59 від 02.09.2015 року про склад сімї та копією акту КП «ЖЕО-№1». В даний час позивачка [PERSON] не має можливості працювати внаслідок догляду за малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], позивачка самостійно, власними силами, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати неповнолітніх дітей, у відповідача відсутній взагалі інтерес до їх подальшої долі, та його незацікавленості щодо нерухомого майна, що є істотними обставинами для збільшення частки позивачки [PERSON] У звязку з тим, що відповідач матеріальної допомоги позивачці, та її неповнолітнім дітям не надає, [PERSON] до суду був наданий позов до [PERSON] про стягнення аліментів. Згідно заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.11.2015 року на користь позивачки [PERSON] з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти, розмір яких складає 2100 грн. щомісячно, але відповідач не сплачує аліменти. Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та

Outcome: approved