Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] , неповнолітніх: [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Вижницької РДА Чернівецької області про визнання осіб, такими , що втратили право користування житловим приміщенням . В позові вказує, що є власником житлового будинку по [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31 01.1989 року. В даному будинку зареєстрована невістка [PERSON] з дітьми, а саме коли онук [PERSON] одружився, то за проханням дочки [PERSON] , вона невістку з правнуками до свого будинку. Лише рік, а саме з 20.02.2017 року невістка з дітьми та з своїм чоловіком, а її онуком, саме проживали в її будинку, по вищевказаній адресі. 05.10.2018 року Вижницьким районним судом шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] разом з дітьми переїхала проживати до своїх батьків в с. Яворів Івано - Франківської області, Косівського району, де з дітьми проживає і на даний час, відповідачка з дітьми залишила господарство та виїхала з смт. Берегомет, забравши всі свої особисті та дитячі речі. Вже більше року відповідачка та її неповнолітні діти фактично відсутні в її господарстві не проживають та ніяких відносин не підтримують, хоча залишаються бути зареєстровані. Зазначає, що неодноразово зверталася до відповідачки з проханням у добровільному порядку знятись з реєстраційного його будинку , на що остання не реагує. Посилається на те, що реєстрація до її будинку відповідачів не дає їй вільно розпоряджатися своєю власністю. Просить усунути перешкоди у здійснення [PERSON] права володіння та розпорядження, належним їй на праві приватної власності житловим будинком, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , та її неповнолітніх дітей; дочки [PERSON] [INFO] року, сина [PERSON] [INFO] , такими, що втратили право на користування житлом в будинку, що належить [PERSON] на праві приватної власності. Представник позивача в адресованій суду заяві просить справу розглядати у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі. У судове засідання відповідачі не з`явилися, однак надала до суду відзив в якому просила відмовити в позові. Вказувала, що не проживає у зареєстрованому будинку тимчасово у зв`язку довготривалим лікуванням дітей. Посилалася на те, що на поліпшення житлових умов нею у спірний житловий будинок вклала особисті заощадження, орієнтована сума складає близько 5000 доларів США. Представник третьої особи, служба у справах дітей Вижницької РДА Чернівецької області в адресованому суду клопотанні просить розглядати справу у її відсутність. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, судом встановлено наступне. Слід зауважити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що позивач власником житлового будинку по [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31 01.1989 року. В даному будинку зареєстрована [PERSON] , [INFO] , неповнолітні [PERSON] [INFO] року, [PERSON] [INFO] . Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 05.10.2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу,- задоволено. Шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, 24 січня 2014 року у виконавчому комітеті виконавчого комітету Берегометської селищної ради Вижицького району Чернівецької області, актовий запис № 01, - розірвано. Факт того, що відповідач з дітьми з 2018 року не проживають по місцю реєстрації підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 19.06.2019 року. Згідно пп.1-4 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до п.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 71 ЖК України, право на житло за відсутнім громадянином зберігається протягом 6 місяців з часу вибуття. Згідно до вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК України, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як спільне проживання осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Разом з тим судом встановлено, що відповідач та її неповнолітні діти у житловому будинку позивача не проживають понад 6 місяців, житловою площею не користується, житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку не сплачують, позивач є особою похилого віку, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшого проживання у будинку позивача наразі немає за таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Крім того, позивач не наполягає на стягненні з відповідача судового збору.

Outcome: approved