Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом про скасування наказу про звільнення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона працювала у Відділі медичного забезпечення ГУМВС в Донецькій області з 01.10.2002 року по 28.11.2014 року, звільнена відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу Відділу № 241 о/с від 28.11.2014 року. Під час розгляду справи у суді за її позовом про стягнення заробітної плати, їй стало відомо 15.07.2015 року про наказ № 401 о/с від 14.11.2014 року, виданий Головним Управлінням МВС України в Донецькій області про її звільнення з займаної посади інспектора відділу кадрів з 14.11.2014 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Вважає даний наказ незаконним, оскільки з 01.11.2014 року вона знаходилась у черговій відпустці по день звільнення. Крім того, її ніхто не попереджав про зміну суттєвих умов праці та вона не перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Просить визнати протиправними дії відповідача з приводу звільнення її 14.11.2014 року та скасувати наказ № 401 о/с від 14.11.2014 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та просив його задовольнити. Позивач, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з,явилася, надала суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі, за участю її представника. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав суду заперечення в яких зазначив, що в липні 2014 року у зв,язку із захопленням будівлі Головного управління, на виконання телеграм МВС України від 04.07.2014 року місцем дислокації Головного Управління МВС України ГУМВС України в Донецькій області визначено місто Маріуполь. Особовий склад ОВС 07.07.2014 року прибув для виконання службових обов,язків на підконтрольну Україні територію. Оскільки ВМЗ ГУМВС є структурним підрозділом ГУМВС, тому й працівники даного відділу повинні були передислокуватися до м. Маріуполя. 06.10.2014 року відбулася нарада з працівниками відділу, під час якої заступником начальника ВМЗ ГУМВС [PERSON] всім присутнім було доведено, що новим місцем дислокації ВМЗ ГУМВС в Донецькій області визначено м. Маріуполь і кожному необхідно визначитись де продовжувати подальшу роботу. На вказаній нараді була присутня позивач. З 09.10.2014 року ВМЗ ГУМВС в Донецькій області розпочав свою роботу в м. Маріуполь, позивачка залишилась у м. Донецьк разом з колишнім начальником [PERSON] З приводу прибуття працівників до м. Маріуполя було складено відповідні акти, інформація в даних актах щодо позивача відсутня. У зв,язку з чим на підставі доповідної записки ВМЗ ГУМВС в Донецькій області від 13.11.2014 року наказом Головного Управління МВС України в Донецькій області № 401 о/с від 14.11.2014 року позивача звільнено з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Враховуючи, що ВМЗ ГУМВС в області у м. Маріуполь залишилось без керівника, Головним управлінням 14.10.2014 року було видано наказ за № 1733 про покладання тимчасового виконання обов,язків начальника на [PERSON]. У подальшому всі накази видавались м у м. Маріуполь за її підписом, за іншою нумерацією та новою печаткою. З 14.10.2014 року жодного документу у м. Донецьку не видавалось. Начальником ГУМВС України в Донецькій області 14.11.2014 року було видано наказ по особовому складу за № 401 щодо звільнення працівників, які відмовились від переїзду до м. Маріуполь, у тому числі, щодо позивача, оскільки [PERSON] відмовився переїжджати на нове місце дислокації та не міг виконувати свої обов,язки за станом здоров,я, а до повноважень тимчасово виконуючої обов,язки начальника ВМЗ [PERSON] не входило звільнення працівників. Вважає, що законних підстав для задоволення позову немає і тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Д,яконова К. І., яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, та пояснила, що з 09.10.2014 року ВМЗ ГУМВС в Донецькій області, з яким позивач перебувала у трудових відносинах, у зв,язку із захопленням будівлі Головного управління розпочав свою роботу в м. Маріуполь. Позивач до м. Маріуполя разом з підприємством не переїхала. На підтвердження вказаного факту ВМЗ ГУМВС в Донецькій області було складено акти про прибуття 7 працівників до нового місця дислокації, інформація щодо позивача в актах відсутня, оскільки вона залишилась у м. Донецьку. Вказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16.12.2015 року. Вважає, що звільнення позивача на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, з урахуванням передислокації установи в іншу місцевість та відмови позивача від переїзду до м. Маріуполя, у зв,язку з чим просить відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного процесу та дослідивши матеріали справи прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Відділом медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області правонаступником якого є Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, а з 07.11.2015 року - Державна установа «Територіальне медичне об,єднання МВС України по Донецькій області» з 01.10.2002 р. (а.с. 4) Відповідно довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції № [NUMBER] від 29.12.2014 р., виданою УСЗН Селидівської міської ради [PERSON] взято на облік як особу, переміщену з району проведення антитерористичної операції, а саме: з м. Донецьк вул. Сомова 39/21 до м. Українськ Донецької області вул. Енгельса 58-34. (а.с.11) Судом встановлено, що 08.10.2014 року на ім,я начальника Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] від імені начальника ГУМВС України в Донецькій області направлено листа щодо проведення відповідної роз,яснювальної роботи серед особового складу щодо вірності присязі працівника ОВС та передислокування всього особового складу до 10.00 годин 09.10.2014 року до м. Маріуполя для подальшого виконання службових обов,язків у зв,язку зі складною оперативною обстановкою, яка склалася у м. Донецьку і захопленням адміністративних будівель [PERSON] області. (а.с. 86) На підставі наказу ГУМВС України в Донецькій області № 1733 від 14.10.2014 року, виданого у м. Донецьк, покладено тимчасово виконання обов,язків начальника Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області строком до чотирьох місяців за не вакантною посадою на майора міліції [PERSON] (а.с. 85) Згідно наказу № 1 від 14.10.2014 року, виданого у м. Маріуполь, т.в.о. начальника Відділу [PERSON] місцем дислокації Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області визначено: вул. Георгіївська, 70, м. Маріуполь, 87532. (а.с. 83) На підставі копії витягу з наказу № 401 о/с від 14.11.2014 року, виданому начальником ГУМВС України в Донецькій області у м. Маріуполі, на підставі доповідної записки Відділу медичного забезпечення ГУМВС в області від 13.11.2014 року № 411, згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією) [PERSON] звільнено з 14.11.2014 року. (а.с. 15) Згідно копії витягу з наказу № 241 о/с від 28.11.2014 року, виданому начальником Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] у м. Донецьку, [PERSON], звільнено з 28.11.2014 року згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. Відповідний запис за № 10 міститься у трудовій книжці позивача (а.с. 5,13) Відповідно до п. п. 1, 6 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін; відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23.12.2015 року встановлено, що позивач у м. Маріуполь для подальшого виконання службових обов,язків не прибула. Суд вважає неспроможними ствердження позивача з приводу того, що оспорюваний наказ необхідно визнати незаконним з тих підстав, що з 01.11.2014 року вона знаходилась у черговій відпустці по день звільнення 28.11.2014 року, оскільки на припинення трудового договору з позивачем, положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України у даному випадку не поширюються. Крім того, суду не надано належним чином завірені копії відповідних наказів. При вирішенні даного спору, суд бере до уваги той факт, що на час виникнення спірних правовідносин, позивач перебувала у трудових відносинах саме з Відділом медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, а не з ГУМВС в Донецькій області. Згідно п. 4.6 Положення про Відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, затвердженого наказом № 2333 ГУМВС України в Донецькій області від 18.10.2011 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, начальник Відділу призначає, переміщає та звільняє з посади працівників Відділу, керівників закладів медичного забезпечення, окрім держслужбовців та атестованих працівників відповідно до чинного законодавства. (а.с. 16-19) Судом встановлено, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з Відділом медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, не відносилась до держслужбовців та атестованих працівників. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23.12.2015 року встановлено, що з 14.10.2014 року обов,язки начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області виконувала [PERSON] Ствердження представника відповідача про те, що до повноважень тимчасово виконуючої обов,язки начальника ВМЗ [PERSON] не входило звільнення працівників і тому саме відповідачем було видано наказ про звільнення позивача, суд вважає неспроможними, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. З урахуванням вимог КЗпП України у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Як визначено ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, у тому числі - правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Суд вважає, що відповідачем не доведено, що звільнення позивача 14.11.2014 року ГУМВС України в Донецькій області відбулося без порушення законодавства про працю. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що даний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки звільнення [PERSON] було проведено установою, з якою вона не перебувала у трудових відносинах. Враховуючи те, що про наказ № 401 о/с від 14.11.2014 року, виданий Головним Управлінням МВС України ГУМВС України в Донецькій області, позивачу стало відомо 15.07.2015 року, суд вважає, що даний позов пред,явлено в межах строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача - Головного Управління Міністерства Внутрішніх Справ України ГУМВС України в Донецькій області, на користь держави відповідно до ст.88 ЦПК України, у розмірі, встановленому п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», який діяв на час звернення позивача до суду з даним позовом.

Outcome: approved