Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Свій позов мотивує тим, що 28.08.2013 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Каневу реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 136. Від шлюбу спільних дітей не мають. Хоча в шлюб вони вступали в достатньо зрілому віці, однак згодом визнали, що це було поспішне рішення і у них несумісні погляди на взаємовідносини на ведення домашнього господарства. Шлюбні відносини не склалися і мають формальний характер. Подальше подружнє життя і збереження шлюбу неможливе. Відповідач є громадянином іншої держави. Закон України «Про міжнародне приватне право», передбачає право на звернення до суду тієї держави громадянином якої він є. Оскільки позивач громадянка України та уклала шлюб на території України тому має право на звернення до суду на території України. На підставі вищевикладеного просила суд розірвати шлюб. Позивач у судове засідання не зявилася, свої інтереси доручила представляти представнику за дорученням [PERSON] позовні вимоги підтримує. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задоволити. Відповідач в судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав та не заперечує щодо їх задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, врахувавши ті обставини, що відповідач позовні вимоги визнав, вважає, що позов підлягає до задоволення. Згідно свідоцтва про шлюб (а.с.22) вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 28.08.2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Каневу реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 136. Свідоцтво про шлюб містить Апостіль від 10.09.2013 року проставлений у місті Києві, за № 34442, посвідчений підписом заступника начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції [PERSON] та містить гербову печатку Державної реєстраційної служби України (а.с.22 зворот). Як вбачається з матеріалів справи відповідач є громадянином [PERSON], та зареєстрований за адресою [INFO], що підтверджується копією паспорта та копією перекладу паспорту відповідача з іспанської мови на українську мову (а.с. 8,9). З матеріалів справи вбачається, що подружні стосунки сторони фактично припинили. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності-правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Позивач - громадянка України, відповідач - громадянин [PERSON], отже сторони не мають спільного особистого закону подружжя. Відповідно до ч.2 ст.60 Закону подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Оскільки позивач громадянка України, шлюб реєструвався на території України, останнє спільне місце проживання подружжя було на території України і позивач все ще має місце проживання на території України, отже до спірних правовідносин застосовується право України. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до розяснень викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Так, судом встановлено, що сторони фактично не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам дійсно допоможе збереженню сім`ї, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Також, суд вважає, що категоричне небажання позивача перебувати у шлюбі з відповідачем має істотне значення для вирішення даної справи, так як покладати на позивача обовязок збереження сімї при наявності на це її категоричного заперечення не можна, оскільки це не відповідає вимогам СК України. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, зважаючи, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, зважаючи на відсутність волевиявлення позивача щодо примирення з відповідачем, суд вважає, що подальше збереження сім'ї є неможливим, а шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved