Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» і з врахуванням заяви про зміну підстав позову просила суд визнати дії відповідача протиправними щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті для розрахунку з іншими резидентами України на території України, визнати бездіяльність відповідача щодо не здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, визнати недійсним кредитний договір № ML-600/407Т/2005 від 23.12.2005 р. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» був укладений Кредитний договір № ML-600/407Т/2005 від 23.12.2005 р., відповідно до якого Позичальник повинна була отримати в кредит грошові кошти в іноземній валюті в сумі 60000 доларів США. Позивач посилається на те, що при укладенні кредитного договору Банком не дотримані вимоги Закону України «Про банки і банківську діяльність», постанови Правління Національного Банку України № 200 від 30.05.2007 р., якою затверджені Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, оскільки Банк мав право видати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта, однак такий рахунок не відкривався Позичальником, на підставі відповідних платіжних документів, що оформлені відповідно до Інструкції про касові операції в банках України. Позивач зазначає, що заява про видачу готівки, видана на ім.»я Позичальника є сфальшованою. Укладаючи Кредитний договір Позивач вважав, що отримує фактично кредит в національній валюті України. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що використання на території України іноземної валюти як засобу платежі, в разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту, є незаконним, про що був поінформований відповідач, однак наполягав на укладенні Кредитного договору в іноземній валюті і здійснення її подальшого обміну на національну валюту. Крім того, посилаючись на положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» позивач посилається на те, що Банк повинен був перевірити цільове використання наданих валютних коштів для подальшого розрахунку з резидентами України, однак не вчинив таких дій. Позивач та його представник в судове засідання не з»явились, представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надавши письмові заперечення з приводу заявленого позову. Третя особа в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся судом належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» був укладений Кредитний договір № ML-600/407Т/2005 від 23.12.2005 р., відповідно до якого Позичальник отримала кредит в іноземній валюті в сумі 60000 доларів США для придбання житла, зі строком користування до 22.12.2025 р. Відповідно до п. 1.7 Кредитного договору Банк здійснює видачу Кредиту Позичальнику однією сумою чи Траншами згідно з Кредитною/ними заявкою/ками Позичальника. Кредит надається однією сумою чи Траншами шляхом дебатування позичкового рахунку Позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними зв Кредитній заявці/ках Позичальника. Відповідно до умов Кредитного договору Позичальник відкрив поточний рахунок [NUMBER] для придбання в подальшому нерухомого майна за рахунок кредитних коштів.. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до умов Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 60 000 доларів США і в подальшому зарахував на поточний рахунок Позичальника 303000 гривень для проведення розрахунків за нерухоме майно. Зазначені обставини підтверджуються Меморіальним валютним ордером та випискою по особовому рахунку Позичальника. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Відповідно до умов Кредитного договору, кредит позивачу надавався у іноземній валюті. Позивач посилається у своєму позову на порушення Банком умов чинного законодавства щодо порядку видачі кредиту в іноземній валюті. Положеннями статті 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Але вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Спеціальне банківське законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Крім того, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань. Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що кредитними операціями є операції, вказані зокрема в п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону, а саме операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Пунктом 3 ч. 1 ст. 47 Закону передбачено, що операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик банки мають право здійснювати на підставі ліцензії. Згідно абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону «Про банки і банківську діяльність», операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів в національній та іноземній валюті) належать виключно до банківських операцій, здійснювати, які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» - індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктом «в» ст. 5 Декрету встановлено вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Пунктом 1.5 Положення НБУ № 843 від 14.10.2004 року визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 рок № 15-93 визначено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій, на весь період дії режиму валютного регулювання. Таким чином, спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Чинне законодавство України, яке було чинне на час укладання кредитного договору, чітко визначає правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов»язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов»язання придбати право вимоги боргу будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов»язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов»язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як зазначалось судом вище, при укладенні Кредитного договору саме Позичальник визначила валюту кредитування - долар США, а отже воля позивача була спрямована на отримання коштів саме в доларах США, між сторонами було досягнуто згоди щодо предмету договору - надання кредиту саме в еквіваленті - долари США, позивач була ознайомлена з умовами укладеного договору, підписавши його, а отже погодилась на всі викладені в ньому умови. Позивач при підписанні Кредитного договору не була обмежена у виборі Банку та валюти кредитування. З огляду на викладені обставини, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними, в зв»язку з чим позов не підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст..88 ЦПК України.

Outcome: dismissed