Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, вказуючи, що 22 червня 1992 року на ім'я [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS], яке позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, також вказує, що на підставі вищевказаного свідоцтва про право власності було видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємець [PERSON] - [PERSON] успадкувала вищевказаний будинок, яке позивач також вважає таким, що підлягає скасуванню. У судовому засіданні позивач [PERSON], яка діє від себе та за довіреністю від позивача [PERSON], позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд задовольнити позов. Представник відповідача - Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву, згідно якої просив справу розглядати без участі представника сільської ради, заперечень до позову не мають, з рішенням суду будуть згодні. Представник відповідача - Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори у с удове засідання не з'явився, надав на адресу суд заяву, згідно якої вказує, що у зв'язку з великою навантаженістю просить справу розглянути без участі державного нотаріуса. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні з позовом не погодився та просив суд відмовити у його задоволенні з мотивів, які викладені у запереченнях - у зв'язку з тим, що позивачем пропущений строк давності звернення до суду, та у зв'язку з тим, що позивачем не вказано, яке саме право позивача порушено, та не надано суду документів на підтвердження обставин, які викладені у позовній заяві. Вивчивши матеріали справи, заслухавши позивача, представника третьої особи на стороні відповідача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. У судовому засіданні встановлено, що на підставі ордеру № 137, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області за № 4 від 25.04.1985 року, у квартирі № 1 по [ADDRESS] проживають - [PERSON] та [PERSON] з 21 травня 1985 року. На підставі ордеру б/н, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області за № 7 від 13.08.1992 року, у квартирі № 2 по [ADDRESS] проживають - [PERSON] та [PERSON] з 13 серпня 1992 року. Вищевказані ордери були видані на ім'я покійного чоловіка позивачки - [PERSON], тобто позивачі, як члени сім'ї [PERSON] мають право на проживання у цих квартирах. Ці ордери у встановленому порядку недійсними не визнавались. Далі, п. 3 рішення виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 7 від 13.08.1992 р. було дозволено [PERSON] переобладнати квартири № 1 та № 2 по [ADDRESS], в одну квартиру. Таким чином, на даний час вищевказані квартири переобладнані в одну та мають адресу: [ADDRESS]. Далі, як встановлено у судовому засіданні, рішенням виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 8 від 1 жовтня 1992 року «Об оформлении права собственности на жилой дом в [ADDRESS] и [ADDRESS]» було вирішено видати свідоцтво про право приватної власності на житлові будинки [ADDRESS], [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. На підставі рішень комісії про поновлення прав реабілітованих № 225-РИ від 29.09.1992 pоку, № 454-РИ від 22.04.1993 року, - 17 червня 1993 року рішенням виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 4 рішення виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 8 від 1 жовтня 1992 року «Об оформлении права собственности на жилой дом в [ADDRESS] и [ADDRESS]» було скасовано та вирішено дозволити Білгород-Дністровському міжміському бюро технічної інвентаризації видати Свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. На підставі цього рішення 22 червня 1993 року за № 712 на ім'я [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] успадкувала його донька - [PERSON]. 26 листопада 1996 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом було задоволено позов [PERSON] та вирішено виселити сім'ю [PERSON] з квартири № 2 по [ADDRESS]. За протестом Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора було винесено постанову Президиуму Одеського обласного суду від 23.06.1997 pоку, згідно якої протест було задоволено, вищевказанане рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 26.11.1996 року скасовано та справа направлена на новий розгляд. При новому розгляді цієї справи рішенням Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 20.05.1998 року у позові [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виселення їх із квартири № 2 будинку [ADDRESS] було відмовлено. Також в цьому рішенні вказано, що «02 березня 1994 року Одеська обласна комісія про поновлення прав реабілітованих розглянула скаргу [PERSON] і визнала рішення Білгород-Дністровської районної комісії від 13 грудня 1994 року вірним та затвердила його, відмовивши у задоволенні вимог про повернення в натурі домоволодінь [ADDRESS] і [ADDRESS]». Відповідно до рішення комісії про поновлення прав реабілітованих від 13.12.1994 року, було вирішено після оцінки домобудівель МБТІ, сплатити кошти [PERSON] за вищевказані домоволодіння, оскільки у Старокозацької сільської ради відсутня можливість збудувати нові житлові приміщення, в які можливо було б відселити сім'ї, що мешкають у спірній домобудівлі. Тобто, після винесення цього рішення [PERSON] повинна була отримати грошову компенсацію за вищевказані дюомоволодіння, а сім'я [PERSON] залишитися проживати в житловому будинку [ADDRESS] на підставі виданих ордерів. [INFO] [PERSON] померла, після чого рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 травня 2008 року, на підставі заповіту, за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок по [ADDRESS]. Далі, як встановлено у судовому засіданні, згідно записів в погосподарських книгах, квартира № 2 у будинку [ADDRESS], належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON], після отримання квартири за адресою: [ADDRESS], а потім після переселення в квартиру № 2 у ній була прописана [PERSON], яка померла [INFO]., А/З № 37. Згідно виписки з погосподарських книг, у квартирі № 1 по [ADDRESS] зареєстрована сім'я [PERSON]. Згідно архівної довідки № 28/252 від 18.05.2009 року, в протоколах засідання виконавчого комітету Старокозацької сільської ради за 1991-1999 роки відомостей про видачу [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS] не виявлено. В результаті перевірки протоколів засідання виконавчого комітету Старокозацької сільської ради за 1991-1999 роки, було виявлено рішення виконавчого комітету Старокозацької сільської ради № 4 від 17.06.1993 року, згідно якого вирішено відмінити рішення виконавчого комітету Старокозацької сільської ради №8 від 01.10.1992 року про видачу Свідоцтва про право приватної власності на житлові будинкі [ADDRESS] та [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та дозволити Білгород-Дністровському міжміському бюро технічної інвентаризації видати Свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. Згідно Постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 15 жовтня 2010 року було задоволено адміністративний позов [PERSON], [PERSON] до Старокозацької сільської ради про скасування рішення виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №4 від 17 червня 1993 року та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок №712 від 22 червня 1993 року, третя особа - [PERSON]; скасовано рішення виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №4 від 17 червня 1993 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності за № 712 від 22 червня 1993 року на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON], яке було видане виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду вищевказану постанову в частині визнання недійсним Свідоцтва про право власності було скасовано та закрито провадження у страві на підставі ст. 15 ЦПК України, оскільки розгляд таких справ віднесено до комппетенції суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вищевказану постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 жовтня 2010 року залишено без змін. Ця ухвала оскарждена не була та набрала законної сили. 05 березня 2013 року Старокозацькою сільською радою було винесено рішення № 295-УІ «Про скасування рішення виконачого комітету сільської ради № 4 від 17.06.1993 року «Про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок в [ADDRESS] на ім'я [PERSON]». Згідно п..1 цього рішення, вирішено скасувати рішення виконавчого комітету сільської ради № 4 від 17.06.1993 року «Про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок в [ADDRESS] на ім'я [PERSON]». Однак, само свідоцтво про право власності за № 712 від 22 червня 1993 року, згідно якого [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], яке було видане виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради на підставі вищевказаного рішення, скасоване не було. Як, відповідно, і не скасовано Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 17.08.1993 року на ім'я [PERSON] Згідно ч. 1 статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного щзаконодаства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно статті 1301 ЦК України, Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, а саме, той факт, що рішенням Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області 05 березня 2013 року було винесено рішення № 295-УІ «Про скасування рішення виконавчого комітету сільської ради № 4 від 17.06.1993 року «Про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок в [ADDRESS] на ім'я [PERSON]», згідно якого скасовано рішення виконавчого комітету сільської ради № 4 від 17.06.1993 року «Про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок в [ADDRESS] на ім'я [PERSON]», суд приходить до висновку, що Свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, згідно якого [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], яке видано на підставі рішення виконачого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 4 від 17.06.1993 року є таким, що має бути визнано незаконним та скасовано, оскільки скасована правова підстава видачі цього Свідоцтва - рішення виконачого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, тобто позовні вимоги позивачів про визнання незаконним та скасування Свідоцтва про право власності №712 від 22 червня 1993 року, згідно якого [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] є доведеними, обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог позивачів щодо визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.1993 року, згідно якого [PERSON] успадкувала житловий будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON], то суд вважає, що ці позовні вимоги також є обгрунтованими та доведеними, оскільки, вони є похідними від позовних вимог про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житловий будинок, тобто, як вказано вище, суд дійшов до висновку, що Свідоцтво про право власності, яке було видано на ім'я [PERSON] є таким, що має бути визнано незаконним та підлягає скасуванню, і, відтак, [PERSON] не може успадкувати будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON], оскільки право власності спадкодавця на цей будинок є скасованим. Стосовно позовних вимог позивачів щодо відновлення становища, яке існувало до порушення їх права на проживання, то судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.2 статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; 1) визнання правочину недійсним; 2) припинення дії, яка порушує право; 3) відновлення становища, яке існувало до порушення; 4) примусове виконання обов'язку в натурі; 5) зміна правовідношення; 6) припинення правовідношення; 7) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 8) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 9) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Тобто, спосіб захисту права, вказаний позивачами, не передбачений ст. 16 ЦК України, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити. Твердження представника третьої особи на стороні відповідача щодо того, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду, суд не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ухвала Одеського Апеляційного адміністративного суду Одесьокї області, згідно якої позивачці було роз'яснено її право на звернення до суду загальної юридикції в порядку цивільного судочинства, була винесена 14 вересня 2011 року, а з цим позовом позивачі звернулись до суду 13 грудня 2013 року, тобто строк звернення до суду загальної юрисдикції позивачами не є пропущеним. Що стосується посилань представника третьої особи на стороні відповідача щодо того, що позивачами не вказано, яке саме право позивачів (майнове чи немайнове) є порушеним, то ці твердження спростовуються позовною заявою та доданими до неї доказами, де вказано, яке саме право позивачів є порушеним та в чому полягає його порушення. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 57 ЦПК України, доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачами надано суду достатні, належні і допустимі доказі існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог. Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні . На підставі викладеного і

Outcome: partial