Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником 2/10 часток нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування частини нежитлового приміщення від 16.09.2020 року. Також позивачу належить земельна ділянка площею 0,0164 га з кадастровим номером 1412300000:03:014:0385 на якій розташована частка об`єкту нерухомості. Окрім неї співвласниками зазначеного нежитлового приміщення є відповідач по справі. Крім того, зазначила, що наказом начальника головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради №433 від 18.11.2020 року об`єкту нерухомого майна 2/10 часток нежитлового приміщення [ADDRESS] присвоєно адресу: [ADDRESS] . Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження №9-д від 09.12.2020 року, виділ 2/10 частини вищевказаного нежитлового домоволодіння в натурі можливий. З метою захисту своїх порушених прав позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила виділити їй в натурі цілу частку майна, що знаходиться у спільній частковій власності, яке складає 2/10 часток нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; припинити право спільної часткової власності на 2/10 часток нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 2/10 часток нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як на окремий виділений в натурі самостійний об`єкт нерухомого майна. Позивачка [PERSON] надала суду заяву, в яких просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив, відповідач не надала. Ухвалою суду від 22.06.2021 року ухвалено провести заочний розгляд справи вказаної справи, оскільки відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала, в той же час позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені статтею 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власником 2/10 часток нежитлового приміщення [ADDRESS] , є [PERSON] , що підтверджується договором дарування частини нежитлового приміщення від 16.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.А., зареєстрованого в реєстрі за №3582, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 16.09.2020 року. [PERSON] є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0164 га, кадастровий номер 1412300000:03:014:0385, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.А., зареєстрованого в реєстрі за №3583, а також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 16.09.2020 року. На підставі наказу начальника Головного Управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради «Про зміну адреси об`єкта нерухомого майна» від 18 листопада 2020 року № 433, об`єкту нерухомого майна - 2/10 частки нежитлового приміщення 1 (основне літ. А-1, прибудова літ.А1-1, майданчик літ.а, загальною площею 231,4 кв. м.), що належить на праві приватної власності [PERSON] присвоєно адресу: [ADDRESS] . Іншим співвласником 1/2 частки нежитлового приміщення [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.01.2021 року. Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 09 грудня 2020 року, проведеної судовим експертом ФОП [PERSON] , виділ в натурі 2/10 частки, яка складається з нежитлового приміщення - основної будівлі літ.А-1, прибудови літ.А1-1, майданчика літ.а по [ADDRESS] , що належить [PERSON] , в натурі можливий. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з нормами ч. 1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на нежитлову будівлю, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності. Частиною 1 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові № 7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Таким чином, як випливає з приписів вищенаведених статей 358 та 364 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватися на підставі укладеного між усіма співвласниками договору. У справі № 6-12цс13, а саме в постанові від 03 квітня 2013 року, Верховний Суд України дійшов наступних висновків щодо виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст.183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Згідно з ч. 3 ст.364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За таких обставин суд, вважає, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення.

Outcome: approved