Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду 03.02.2017 року з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що з [PERSON] вона знаходиться у зареєстрованому шлюбі з 08.12.2015 року, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 421. Від даного шлюбу вони мають малолітню доньку [PERSON],[INFO], яка проживає з нею. Подружні відносини між ними перервались з тої причини, що вони мають різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, почуття поваги та любові. Крім того, відповідач зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки на національному грунті, ображає її. З початку листопада 2016 року проживають окремо,шлюбні відносини не підтримують. При таких обставинах подальше збереження шлюбу не можливо. Спору про розподіл майна, що є спільною власністю подружжя немає. В звязку з викладеним позивач звернулася до суду і просить розірвати їх з відповідачем шлюб; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Воронкіна»; визначити місце проживання малолітньої дитини з нею; стягнути з відповідача понесені нею судові витрати при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 1140 гривень, які складаються з судового збору в сумі 640 гривень та витрат на правову допомогу 500 гривень. 23 березня 2017 року позивач уточнила позовні вимоги та просила розірвати їх з відповідачем шлюб; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Воронкіна», а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 1140 гривень, які складаються з судового збору в сумі 640 гривень та витрат на правову допомогу 500 гривень. Позивач в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Також просила розірвати шлюб з відповідачем по справі, а в іншій частині уточненого позову відмовилася, а саме в частині стягнення з відповідача по справі на її користь, понесених нею судових витрат та визначення місця проживання дитини. Крім цього, зазначила, що майнового спору між ними не має, не заперечує, у разі неявки відповідача, проти ухвалення заочного рішення. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явився. Доручення про вручення судових документів та проведення процесуальних дій, направлені до компетентного суду [PERSON] Білорусь згідно з умовами Мінської Конвенції «Про правову допомогу та правовим відношенням по цивільним, сімейним та кримінальним справам» від 22.01.1993 року, не виконане, але як вбачається із довідки, складеної суддею суду Мінського району [PERSON], відповідач [PERSON] в телефонограмі особисто підтвердив факт отримання направлених йому судом документів та повідомив, що він згодний з уточненими позовними вимогами та визнає їх. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення уточненого позову з наступних підстав. Так,\~з матеріалів\~справи вбачається,\~що сторони\~зареєстрували шлюб\~08\~грудня 2015\~року в\~відділі державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~по місту\~Лозова Лозівського\~міськрайонного управління\~юстиції у\~Харківській області,\~що підтверджується\~свідоцтвом про\~одруження серії\~І-ВЛ\~№ 279807,\~виданим 08.12.2015\~року відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану по\~місту Лозова\~Лозівського міськрайонного\~управління юстиції\~у Харківській\~області, актовий запис № 421. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження. На сьогодні любов та повага між сторонами відсутні. Постійні сварки та суперечки створили умови за яких шлюб фактично припинився, два роки сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують та відновлювати не збираються, спільне господарство не ведуть, тому подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Неповнолітня дитина проживає разом з позивачем та буде проживати з нею і після розірвання шлюбу, а відповідач сплачуватиме аліменти на її утримання за рішенням суду. Враховуючи вищезазначені обставини, при вирішенні вказаної цивільної справи, суд виходить із того, що відповідно до ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-ІV (далі Закон № 2709-ІV) правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином. Водночас, відповідно до ст. 63 Закону № 2709-ІV припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 р. (далі Конвенція), ратифіковану Верховною Радою України Законом № 240/94-ВР від 10.11.1994, учасниками якої є, зокрема, Україна та [PERSON] Білорусь, передбачено, що громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони (ч.1 ст.1). При цьому, ст.13 Конвенції визначено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Частиною 1 ст. 20 Конвенції передбачено, що позови до осіб, які мають місце проживання на території однієї з Договірних Сторін, подаються, незалежно від їх громадянства, в суди цієї Договірної Сторони, а позови до юридичних осіб подаються в суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться орган управління юридичної особи, його представництво або філія. Спеціальною нормою Конвенції, а саме ч.2 ст. 28, деталізовано, що по справах про розірвання шлюбу якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. При цьому, ч. 2 ст. 29 Конвенції визначено, що по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони, по справах про розірвання шлюбу компетентні установи обох Договірних Сторін, на територіях яких проживає подружжя. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про додержання вимог нормативно-правових актів щодо підсудності вказаної справи та оцінює копії документів, поданих позивачем в якості письмових доказів як належні, допустимі та достовірні. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Дружина та чоловік за змістом ст. 55 СК України зобовязані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом достовірно встановлено, що сторони створити міцної сімї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подружні стосунки припинилися. У відповідності до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року встановлено, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей». Як вбачається з матеріалів справи сторони на даний час проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують та відновлювати не збираються, спільне господарство не ведуть, а тому подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, в звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сімю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Спору про розподіл майна, що є спільною власністю на даний час не має. Статтею 113 Сімейного кодексу передбачено, що особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З урахуванням клопотання позивача, суд після розірвання шлюбу залишає їй прізвище «Воронкіна».

Outcome: approved