Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому з уточненням позовних вимог посилається на те, що 23 вересня 1999 року помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з 39/100 частин домоволодіння № 13-Б по вул. Полкова в м. Дніпропетровську. На день смерті батька позивач була зареєстрована та проживала разом з ним за зазначеною адресою, а тому фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. 02 грудня 2014 року позивач звернулася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак постановою державного нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва в звязку з тим, що померлий не звернувся до КП «ДМБТІ» для перереєстрації права власності. Тому позивач просить суд визнати за нею право власності на 39/100 частин житлового будинку № 13Б по вул. Полкова в м. Дніпропетровську, розташованого на неприватизованій земельній ділянці площею 300 кв.м., в порядку спадкування за законом після її батька [PERSON], померлого 23 вересня 1999 року, що складається з житлового будинку літ. А-1, що має загальну площу 72, 1 кв.м., житлову площу 40,9 кв.м.; 39/100 складаються з поз. 2-3, 2-4 житлові кімнати площею 16,1 кв.м. та поз. 2-2 кухня площею 7,6 кв.м., тамбур літ. аІ-І площею 3,2 кв.м., вбиральня літ. «В», помости-І. Позивач в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надійшла заява позивача про розгляд справи без її участі. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та просила прийняти рішення на розсуд суду відповідно до чинного законодавства. Представник третьої особи Першої [PERSON] державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 23 вересня 1999 року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська /а.с.13/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з домоволодіння № 13Б по вул. Полкова в м. Дніпропетровську. На момент смерті батька позивач проживала та була зареєстрована за зазначеною адресою /а.с.14/, а тому фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. 02 грудня 2014 року позивач звернулася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 02 грудня 2014 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з посиланням на те, що відповідно до довідки КП «ДМБТІ» від 19 листопада 2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 1977 року, але померлий не звернувся до КП «ДМБТІ» для перереєстрації права власності. /а.с.30/ Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше\~\~1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема\~\~відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Статтею 525 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України (в редакції 1963 року) місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. За правилами ст. 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив у правління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст.529 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємицями першої черги за законом є діти, батьки та жінка (чоловік) померлого. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 26 лютого 1980 року № 288 встановлено ідеальні частки на домоволодіння № 13Б по вул. Полкова в м. Дніпропетровську: за [PERSON] 39/100 частин від усього домоволодіння, та за [PERSON] 61/100 частин від усього домоволодіння /а.с.95/. Згідно відповіді КП «ДМБТІ» від 13 липня 2015 року № 7895 за [PERSON] зареєстровано 1/2 частка (частка не перереєстрована) зазначеного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 1977 року, та в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості про перереєстрацію права власності за [PERSON] в звязку зі зміною ідеальних часток в домоволодінні /а.с.92/. Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ, наданих в п. 3.1 Інформаційного листа за № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Враховуючи вищевикладене суд вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки [PERSON] є спадкоємицею за законом після смерті свого батька [PERSON], та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті свого батька. Однак в звязку з тим, що померлий не звернувся для перереєстрації права власності в звязку зі зміною ідеальних часток в домоволодінні, позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого батька. На підставі викладеного,

Outcome: approved