Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач звернулась з даним позовом до суду в обґрунтування якого зазначила, що в 1960 році позивачу було надано 3-кімнатну квартиру [ADDRESS]. В 1961 році народився [PERSON], проживав у вищезазначеній квартирі та був в ній зареєстрований. В 1983 році відповідач виїхав з квартири, забрав своє майно та більше не повертався. Після виїзду з зазначеної квартири відповідач не сплачував квартплату та плату за комунальні послуги. У зв'язку з тим, що відповідач у квартирі не проживає з 1983 року, комунальні послуги не сплачує, а в свідоцтві про право власності на квартиру від 17.01.1994 року зазначено [PERSON] в якості співвласника, позивач просить суд визнати свідоцтво про право власності на житло від 17.01.1994 року, а також розпорядження №287 від 17.01.1994 року на квартиру [ADDRESS] недійсними та поновити строк звернення до суду, посилаючись на стан здоров'я. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав у ньому викладених. Позивач пояснила суду, що вона працювала в різних підприємствах по 2007 рік включно. Відповідач, який є її сином про неї не піклується. Вона не мала наміру позбавляти сина права власності на частку квартири, до 2013 року, коли вона зрозуміла, що син про неї взагалі не збирається піклуватися і хоче порушити її право власності на квартиру. В спірному свідоцтві про право власності частки власників не визначені, але вона вважає, що сину повинна належати не 12, а 13 частка, а саме та кімната, якою він фактично і користується - найменша за розміром спальня. Пояснила,також, що 06.05.2014 року відповідач разом зі своєю дружиною примусово, проти її волі, переселили її в найменшу кімнату в квартирі, куди й перенесли її речі, що вона вважає неправомірним, оскільки вона весь час користувалася двома кімнатами. Висловила позицію про те, що якби відповідач, як і раніше, користувався лише своєю кімнатою, то вона не зверталася би до суду з цим позовом. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Надав заяву про застосування строків позовної давності, в якій посилався на те, що [PERSON] з 17.01.1994 року по теперішній час веде активне соціальне життя, у період з 17.01.1994 року по 18.01.1997 року офіційно працювала, також відвідувала розважальні заходи, їздила на відпочинок у інші області України, також з 2009 року приймала участь у судових засіданнях у м. Севастополі, тобто стан здоров'я [PERSON] дозволяв відстоювати свої права та інтереси, звертатись до судових та інших органів, а отже поважних причин для пропуску строків позовної давності не було. Пояснив також, що на час приватизації відповідач фактично проживав та був зареєстрований в спірній квартирі, тому підстави для визнання приватизації недійсною відсутні. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Свідок [PERSON] пояснив, що відповідач [PERSON] разом з позивачкою в січні 1994 рок проживав за адресою [ADDRESS] до 1997 року. У відповідача в подвалі цього будинку є майстерня по ремонту музичних інструментів, якою він користується і до цього часу. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з дружиною відповідача з 1987 року. В 1997 році [PERSON] одружилась з відповідачем. Через декілька днів [PERSON] була у подружжя і [PERSON] розповідала, що приходила позивачка і вони спілкувалися. З позивачкою вона знайома з 2008 року, вони зустрілися і позивачка просила знайти їй адвоката, щоб судитися за майно колишнього чоловіка. Пояснила суду, що їй відомо про те, що позивач та відповідач постійно спілкуються, позивачка веде активний спосіб життя, навіть після шунтування. Їй відомо, що до 1997 року відповідач проживав разом з позивачкою у спірній квартирі, де у нього була і є майстерня по ремонту музичних інструментів. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач у січні 1994 року проживав з позивачкою у спірній квартирі. Також, на той час у вказаній квартирі проживав і її батько [PERSON], який на той час був чоловіком позивачки з 1958 року, і який помер [INFO]. Позивачка вела активний спосіб життя і працювала на фабриці ім.Володарського. [PERSON] відмовився від приватизації квартири. 13.02.2009 році свідок поховала батька, а 20.03.2009 році позивач вже було подала заяву в Севастополі про прийняття спадщини. Позивач судиться зі свідком з 2009 року. Свідок [PERSON] пояснила, що з 1983 року відповідач не проживає у спірній квартирі, бо свідок його там не бачила, хоча часто там бувала і буває. Позивач у січні 1994 року та приблизно по 2009 роки працювала на фабриці ім.Володарського. Речей відповідача у спірній квартирі свідок не бачила, але які саме речі могли йому належати не повідомила. У підвалі свідок не бувала і що там знаходилось їй не відомо. У кімнаті відповідача була його музична апаратура, яку він налаштовував. Про те, що квартира приватизована, свідкові не відомо. В період з 1994-1997 роки позивач вела соціально активний спосіб життя. Також повідомила, що 02.01.1994 року свідок перебувала разом з позивачкою приблизно з 16 до 18 години, а 18.01.1994 року святкувала разом з позивачкою свій день народження. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачем з 1960 року. В 1986 році відповідач переїхав із спірної квартири на нове місце проживання. Відвідувати позивачку приїжджав рідко, приблизно раз в пів року, їй не допомагав. З 1993-1994 року не проживав у спірній квартирі. Чи прожива відповідач в січні 1994 року в спірній квартирі, свідок не пам'ятає. Свідок [PERSON] повідомила про те, що вона особисто не бачила відповідача у спірній квартирі з 1984 року. Позивач приватизувати квартиру поспішала, бо сильно хворіла. Відповідач за квартиру не сплачував. В період з 1994-1997 роки позивач вела соціально активний спосіб життя. Про те, чи працювала позивач у 1994 році - свідку не відомо. Свідок [PERSON] пояснила суду, що приватизацією займалася позивач, про те чи жив відповідач у момент приватизації у спірній квартирі їй не відомо. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно частин 1-3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини, що виникли між сторонами справи врегульовані нормами ЦК України, та закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Судом встановлено, що в 1960 році членам сім'ї позивача та відповідача, які є матір'ю та сином один до одного, було надано 3-кімнатну квартиру [ADDRESS]. В 1961 році народився позивач, проживав у вищезазначеній квартирі і був там зареєстрований. В січні 1994 року вищезазначену квартира була приватизована, про що свідчить свідоцтво про право власності на житло від 17.01.1994 року. В цьому свідоцтві зазначено двоє власників - позивач та відповідач, без визначення часток власності (а.с.19). Дане свідоцтво було видане на підставі розпорядження тресту «Дніпротрансстрой» за № 287, про що є відповідний запис у самому свідоцтві. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, наданого 06.11.2014 року на запит суду, АТ Придніпровський Державний спеціалізований трест транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», у цьому реєстрі не значиться. Вказане підприємство, згідно пояснень представників сторін, було правонаступником тресту «Дніпротрансстрой», яким і видавалося розпорядження про приватизацію спірної квартири. Таким чином, на час розгляду справи, не дивлячись на численні намагання сторін та суду встановити правонаступників органу приватизації тресту «Дніпротрансстрой», встановити наявність останніх не можливо. В зв'язку з викладеним до участі у справі у якості третьої особи було залучено управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради. [PERSON] у своєму позові посилається на те, що вона постійно мешкає у згаданій квартирі, сплачує плату за комунальні послуги, вважала, що після приватизації вона буде одноособовою власницю квартири, але коли отримала свідоцтво про право власності на квартиру від 17.01.1994 року побачила, що співвласником квартири є її син [PERSON] з чим позивач на цей час не згодна. Також, позивач у своєму позові зазначила, що відповідач знявся з реєстраційного обліку ще в 1997 році. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку встановленому законом. Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Положеннями ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів,які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Вирішуючи позовні вимоги про визнання свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а також розпорядження на підставі якого воно було видане недійсними, суд приходить до наступного. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач на час приватизації не проживав у спірній квартирі і тому, на її думку, не мав права на приватизацію. Дана обставина не знайшла свого об'єктивного підтвердження в ході розгляду даної справи, оскільки позивачем не надано суду належних та достатніх доказів в її обґрунтування. Так, лише свідок [PERSON] стверджувала, що на час приватизації відповідач не проживав у спірній квартирі. Покази даного свідка спростовуються показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], по суті не змогли показати суду чи проживав відповідач на час приватизації, тобто в січні 1994 року в спірній квартирі. Встановлено, що на час приватизації відповідач був зареєстрований за адресою спірної квартири, що визнано сторонами справи. Належних та достатніх доказів не проживання відповідача в спірній квартирі на час приватизації суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а також розпорядження на підставі якого воно було видане недійсним в зв'язку з недоведеністю позовних вимог, що є підставою для відмови у позові. Крім того, відповідно до ст.ст. 256-258 ЦК України позовна давність - це строк в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для позовних вимог до категорії яких належать вимоги позивача у даній справі, законом встановлену загальну трирічну позовну давність, початок перебігу якої визначено ст. 261 ЦК України. Частиною 1 зазначеної статті цього Кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд приходить до висновку, про те, що, оскільки, рішення про приватизацію спірної квартири було прийнято органом приватизації ще 17.01.1994 року, що свідчить про необхідність відрахування початку перебігу строку позовної давності саме із цієї дати, а позовна заява позивачем до суду була подана лише 10.04.2013 року, тому трирічний строк позовної давності у відповідно до вимог ст.ст. 260, 261 ЦК України на час звернення позивача до суду із даним позовом позивачем було пропущено. Підставою для поновлення строків звернення до суду позивач вказує на те, що після 17.01.1994 року тривалий час хворіла, але як було встановлено у судовому засіданні з 17.01.1994 року та по теперішній час [PERSON] веде активне соціальне життя, у період з 17.01.1994 року по 18.01.1998 рік офіційно працювала. Як пояснюють свідки з боку позивачки [PERSON] відвідувала розважальні заходи, їздила на відпочинок у інші області України, з 2009 року приймала участь у судових розглядах у м. Севастополі - тобто стан здоров'я позивача дозволяв відстоювати свої права та інтереси, звертатись до судових органів та інших органів, а отже поважних підстав для пропуску строків позовної давності не було. Надані письмові доказі позивачем про стан її здоров'я: виписка з історії хвороби, довідки, епікризи не підтверджують того, що саме під час строку позовної давності вона хворіла та не мала можливості захищати свої права та інтереси. Пропуск позивачем позовної давності, враховуючи наявність заяви відповідача про застосування наслідків його пропуску, є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed