Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-5), який згодом уточнила (а.с.61-64), та просить постановити рішення, яким визнати за нею, позивачем [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за законом п`ятої черги після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Свої вимоги мотивує тим,\~що зазначене домоволодіння станом на 14 квітня 1991 року за типом відносилось до колгоспного двору, до його складу входила [PERSON] , яка померла [INFO] , після її смерті відкрилась спадщина, яку прийняв її син [PERSON] шляхом подачі заяви про прийняття спадщини в Болградському районну державну нотаріальну контору, але оформлення спадщини не завершив та свідоцтво про право на спадщину не отримав. Таким чином, [PERSON] , як спадкоємцю першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , став належати вищезазначений будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями. [INFO] помер [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина на вище зазначений будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями. Позивач зазначає, що в спадковому будинку на момент смерті спадковадця проживав син померлого [PERSON] - [PERSON] . Однак він спадщину після смерті батька у встановленому законом порядку не прийняв, оскільки не проживав разом з померлим на момент смерті та не подавав у встановлений строк в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, а [INFO] він, [PERSON] помер. Їй, позивачу [PERSON] на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 18 вересня 2020 року надано додатковий строк - шість місяців для подання до нотаріальної контори заяви по прийняття спадщини, яка відкрилася щодо спадкового майна спадкодавця [PERSON] .. Дане рішення вона, позивач реалізувала і подала заяву нотаріусу про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Втім, нотаріусом постановлено рішення про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів на спадкове майно. Зазначене стало приводом для звернення до суду. Ухвалою від 23.03.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 22.04.2021 року о 09:00 годині (а.с.39-40), про що повідомлено сторін по справі (а.с.41).\~ 22.04.2021 року ухвалою суду підготовчий розгляд справи відкладено та повторно призначено на 11:00 годину 19.05.2021 року. Крім того прийнято уточнену позовну заяву [PERSON] до Василівської сільської ради Болградського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання права власності та замінено відповідача з неналежного: Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області на належного: Василівську сільську раду Болградського району Одеської області (а.с.130-131). У підготовче засідання призначене на 19.05.2021 року: Позивач до суду не прибула, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлена відповідно до вимог чинного законодавства. На адресу суду надіслала заяву про розгляд справи без її участі (а.с.136). Крім того від представника позивача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі заявника (а.с.139). Предстаник відповідача про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлений належним чином, до суду не прибув. На електронну пошту суду відповідач спрямував відзив про визнання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність (а.с.135); Третя особа [PERSON] до суду не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства. На адресу суду подав заяву 09.04.2021 року (а.с.68-72), та 15.04.2021 року (а.с.123-127) про відсутність заперечень щодо позовних вимог позивача, та розгляд справи у його відсутність. Ухвалою суду від 19.05.2021 року підготовче засідання закрито, та призначено справу до судового розгляду на 10.06.2021 року о 10:00 годині (а.с.168), про що повідомлено сторін по справі (а.с.169). В судове засідання 10.06.2021 року сторони також не прибули, та суд приймає до уваги подані ними заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с.136, 139, 135,123-127). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення\~позовних\~вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входила [PERSON] , була головою двору, що підтверджується довідкою старости с. Каракурт Василівської сільської ради Болградського району Одеської області від 02.03.2021 року №143 (а.с.20). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час\~ законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.\~ Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).\~ Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За період з 1991 року по теперішній час рішення а ні [PERSON] , а ні Василівською сільською радою Болградського району Одеської області щодо визнання права власності на вказане домоволодіння не приймалося. В силу зазначених вимог, померла [PERSON] фактично була власником зазначеного домоволодіння як член колгоспного двору, але в силу певних обставин за час свого життя не оформила належним чином своє право власності [INFO] померла [PERSON] , запис акту про смерть №1 від 01.01.2005 року, складений Виконавчим комітетом Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області, на підставі якого видано свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] (а.с.17). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою:\~ [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом після смерті\~ [PERSON] був її син, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Болградським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Південного територіального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису №80 (а.с.148). Згідно довідки Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області за №120 від 14.02.2020 року на день смерті [PERSON] в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] окрім померлої проживав і був зареєстрований онук [PERSON] , 1974 року народження (а.с.20). Однак, з матеріалів спадкової справи №364/06, надісланої Одеським державним нотаріальним архівом, щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся син померлої [PERSON] та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку загальною площею 3.55 га. (142-165). Свідоцтво про право на спадщину за законом першої черги на житловий будинок спадкоємцю [PERSON] не видавалося. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до\~ч.1,\~ч.3,\~ч.5\~ст.1268\~ЦК України\~спадкоємець за\~заповітом чи\~за законом\~має право\~прийняти спадщину\~або не\~прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги після смерті матері на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, набув право на це майно, тобто на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , хоча і документально не оформив. [INFO] помер [PERSON] ,\~ запис акту про смерть №8 від 22.04.2009 року, складений Говорівською сільською радою Віньковецького району Хмельницької області, на підставі якого видано свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] (а.с.15). Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою:\~ [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом першої черги є: його сини [PERSON] , що підтверджується\~свідоцтвом про\~народження серії\~ [NUMBER] \~від 23.09.1980\~року та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.11.2019 року (а.с.49 зворотня сторінка, 50). Жоден з них не прийняв спадщину у встановленом законом порядку. За час свого життя [PERSON] склав заповіт 23.10.2007 року, посвідчений секретарем Говорівської сільської ради Хмельницької області, зареєстрований в реєстрі за №10, згідно якого земельну ділянку, належну на підставі державного акту на землю і знаходиться на території Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області [PERSON] , а земельну ділянку, яка належить йому на підставі державного акту на право власності на землю і знаходиться в с.Новоподілля Березанського району Миколаївської області [PERSON] (а.с.89). З матеріалів спадкової справи №294/09, надісланої Хмельницьким обласним державним нотаріальним архівом, щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися: [PERSON] , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку загальною площею 0.6085 га, [PERSON] , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку загальною площею 9.72 га та [PERSON] , якій свідоцтво про право на спадщину за законом видано не було (85-116). Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 18.09.2020 року, справа № 497/352/2020 позовну заяву [PERSON] до Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області про встановлення факту родинних відносин та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, треті особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] задоволено (а.с.29-31). Надано [PERSON] , [INFO] , додатковий строк шість місяців для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що відкрилася стосовно спадкового майна спадкодавця [PERSON] ,\~який помер [INFO] . Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їхні правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їхні правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Крім того, вказаним рішенням (а.с.29-31) також встановлено юридичні факти, а саме факт родинних відносин між фізичними особами та визнано, що: - [PERSON] , [INFO] , є матір`ю позивача [PERSON] , [INFO] , та рідною сестрою [PERSON] , що помер [INFO] ; - [PERSON] , який помер [INFO] , є рідним дядьком позивача [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~Тобто, позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом п`ятої черги спадкування як племінниця після смерті дядька [PERSON] . Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Стаття 1258 ЦК України визначають положення щодо черговості спадкування за законом. Так, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що діти спадкодавця, які є спадкоєємцями першої черги: [PERSON] , що підтверджується\~свідоцтвом про\~народження серії\~ [NUMBER] \~від 23.09.1980\~року та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.11.2019 року (а.с.49 зворотня сторінка, 50) спадщину у встановленому законом порядку не прийняли. Відповідно до ст.1265 ЦК України у \~п`яту\~чергу право\~на спадкування\~за законом мають інші родичі\~спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Позивач [PERSON] , будучи племінницею спадкодавця, являється спадкоємцем за законом п`ятої черги, якій судовим рішення від 18.09.2020 року по справі №497/352/2020 було надано додатковий строк для прийняття спадщини (а.с.29-31), і яка на підставі вказаного рішення суду подала заяву 06.03.2021 року в нотаріальну контору про прийняття спадщини (а.с.102 зворотна сторінка). Відповідно до\~\~ч.5\~ст.1268\~ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач [PERSON] , як спадкоємець за законом п`ятої черги після смерті дядьяка на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, набула право на це майно, тобто на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає уточнені позовні вимоги позивача цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved