Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, покликаючись на те, що з 12 травня 2006 року вони перебувають у шлюбі з відповідачем. Під час подружнього життя у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Пояснює, що спільне життя з відповідачем не склалося. На протязі останніх півтори роки сімейні відносини поступово почали погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Шлюбні відносини припинені, спільного господарства не ведуть. Збереження шлюбу з відповідачем неможливе. Просить шлюб розірвати. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Відповідач вважає, що сім`ю можливо зберегти, просить позивача дати йому останній шанс. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що сторони знаходяться у зареєстрованому Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції шлюбі з 12 травня 2006 року, актовий запис № 853. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. У відповідності до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Ст. 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Внаслідок різниці в характерах та поглядах на життя у сім`ї виник стійкий конфлікт, сторони протягом тривалого часу не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, втратили почуття любові та поваги, миритися не бажають. Суд вважає, що сім`я розпалася остаточно, розлад носить стійкий і тривалий характер, збереження сім`ї неможливе, дальніше перебування у шлюбі недоцільне і веде до загострення взаємовідносин, шлюб існує формально, а тому його слід розірвати. За наданий судом час для примирення сторони не примирились. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved