Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтувала тим, що 21 червня 2000 року помер її батько [PERSON], який постійно проживав та був зареєстрований в [INFO], хоча останнім часом проживав біля неї, [PERSON], в с. Вінницькі Хутори Вінницького району в силу старечого віку, який потребував догляду. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок, що розташований в с. Костянтинівка Липовецького району Вінницької області по вул. Миру, 8. Ще за життя батьком на її, [PERSON], імя та ім'я її братів та сестри було складено заповіт на житловий будинок та все його майно. Даний заповіт не змінений та не скасований. Діти спадкодавця - [PERSON], [PERSON] (помер 08.03.2012 року), [PERSON] (помер 17.12.2006 року), [PERSON] спадщину не приймали, на неї не претендують, про що надали відповідні заяви. [PERSON] також спадщину не приймав, помер 14.05.2008 року. Інших спадкоємців, як за заповітом, так і за законом, тих які б мали право на обов'язкову частку у спадщині - відсутні. Отже, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом на майно, вказане в заповіті, яке за життя належало спадкодавцю. В силу діючого на час відкриття спадщини законодавства, обєкт спадкування вона, [PERSON], прийняла протягом 6-ти місяців з часу відкриття спадщини фактично, вступивши в управління та володіння спадковим майном. Однак вирішити в нотаріальному порядку питання про спадкування житлового будинку не має можливості, оскільки на будинок відсутні правовстановлюючі документи, які виготовити на даний час неможливо, оскільки на померлого даний документ відповідні органи не видають. Крім цього, у заповіті не вказано точної адреси будинку батька. Ураховуючи наведені обставини, позивач просила суд здійснити захист її порушених прав шляхом визнання за нею, [PERSON], права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], яка настала 21 червня 2000 року в с. Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницької області на цілий житловий будинок та господарські будівлі та споруди, розташовані в с. Костянтинівка Липовецького району Вінницької області по вулиці Миру № 8. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, в заяві, яку вона надала суду, зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити у пред'явленому нею обсязі, а розгляд справи проводити за її відсутності. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання не з'явився, в адресованій суду заяві зазначив про визнання позовних вимог, не заперечував проти їх задоволення, а розгляд справи просив здійснювати без участі їх представника. Ураховуючи те, що сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України, правами - заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів в загальному порядку. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку, дійшов висновку про таке. 21 червня 2000 року в селі Вінницькі хутори Вінницького району Вінницької області помер [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серії 1-АМ № 091516, видане виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області 24.06.2000 року. Ще за життя 12.03.1996 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив особисте розпорядження відповідно до якого заповів житловий будинок та усе належне йому майно своїм дітям: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях. Вказаний заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Липовецького району Вінницької області 12 березня 1996 року, зареєстрований у реєстрі за № 8. Даний заповіт не змінений та не скасований, про що на ньому зроблена відповідно відмітка. Судом з'ясовано, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась до 01.01.2004 року, тобто набуття чинності ЦК України, тому до застосування підлягають норми ЦК УРСР в редакції 1963 року, на що було звернуто увагу в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування». На виконання положень наведених у п.24 постанови ПВСУ, судом було витребувано матеріали Спадкової справи до майна померлого [PERSON] Як слідує з отриманої з Липовецької державної нотаріальної контори інформації від 11.03.2015 року, Спадкова справа до майна померлого 21 червня 2000 року [PERSON] не заведена, а матеріали щодо справ заведених за 2000 рік передані до державного архіву. Відповідно до відповіді з Державного нотаріального архіву Вінницької області від 25.03.2015 року за №372/01-18, спадкової справи до майна померлого 21 червня 2000 року [PERSON] не виявлено. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Липовецького району Вінницької області від 28.07.2014 року за №203, [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті батька [PERSON], який помер 21.06.2000 року, оскільки в липні 2000 року проводила поточні ремонти, обробляла присадибну земельну ділянку, користувалась усіма належними йому речами за зареєстрованим його місцем проживання в [INFO].. Інші спадкоємці: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не вчиняли жодних дій направлених на фактичне вступ в управління чи володіння спадковим майном [PERSON], який помер 21.06.2000 року. В матеріалах справи наявні заяви від [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відмову від своїх часток у спадщині. За інформацією наведеною у довідках органу місцевого самоврядування від 21.08.2014 року за №223, 224, згідно записів погосподарських книг форми 4, починаючи з 1950 року до дня смерті 21.06.2000 року [PERSON] був власником лише одного житлового будинку по вул. (Чкалова) Миру, буд.8 в с. Костянтинівка Липовецького району. Факт належності житлового будинку №8 по вул.. Миру в селі Костянтинівка Липовецького району доведено Технічним паспортом виданим КП «ВООБТІ» від 08.02.2014 року, відповідно до якого зазначений вище цілий житловий будинок належить [PERSON]. Позивач, будучи єдиним спадкоємцем за заповітом та реалізовуючи свої права на спадщину отримала відмову нотаріуса у видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який розташований в селі Костянтинівка Липовецького району Вінницької області по вул.. Миру 8, після смерті 21 червня 2000 року [PERSON], оскільки заявником не було надано нотаріусу правовстановлюючого документа, який би підтверджував право власності спадкодавця, а в заповіті відсутній номер житлового будинку, яким розпорядився спадкодавець та заявником пропущено встановлений законом термін щодо подання заяви на прийняття спадщини. За змістом ст.ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст.527 ЦК УРСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Дії які свідчать про прийняття спадщини, передбачено ст.549 ЦК УРСР, відповідно до якої визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 Про судову практику у справі про спадкування, судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року N 1952-ІV, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Зібрані у справі докази підтверджують те, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом на майно [PERSON]; спадщину прийняла фактично, вступивши в управління та володіння спадковим майном в межах шестимісячного строку; належність майна спадкодавцеві підтверджено належними та допустимими доказами, яке визнавалось державою. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено викладені в позовній заяві обставини та підтверджено їх належними та допустимими доказами. Судом встановлено, що відповідач позов визнав. Відповідно до п.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. У п. 11 постанови ПВСУ від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам надано наступні розяснення. За змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, а також те, що позивач як спадкоємець за заповітом має право на прийняття спадщини, що відкрилась після смерті її батька, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved