Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON], про видачу дозволу на вивіз дитини за територію України. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 02 вересня 2000 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від цього шлюбу вони мають спільну дитину доньку [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 27 вересня 2007 року шлюб між нею та [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу, донька постійно проживає з нею та перебуває на її утриманні. Позивач має намір поїхати на відпочинок та оздоровлення дитини до Болгарії. Відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини. Наслідком ігнорування відповідачем інтересів дитини є відсутність згоди відповідача на виготовлення документів на виїзд, та виїзд дитини [PERSON] за кордон України. Тому просить суд надати їй дозвіл на вивіз дитини за територію України без згоди батька дитини [PERSON] Позивач у судовому засіданні позовні вимоги визнана в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Окрім того зазначив, що позивачка має намір поїхати на відпочинок до Болгарії разом із донькою [PERSON], для її оздоровлення та відпочинку, а відповідач перешкоджає оздоровленню дитини за кордоном, що суперечить інтересам дитини. Окрім того, зазначив, що виїзд дитини за кордон буде у супроводі матері [PERSON], тому не бачить перешкод для задоволення позовних вимог. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву, про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не зазначила конкретне місце ймовірного відпочинку, а саме яке саме місто та готель у Болгарії вона бажає відвідати разом із донькою. Окрім того, вказали, що Болгарія це місто у складі Європейського Союзу, тому там дорогий відпочинок, а позивачка навіть не знайшла коштів для оплати судового збору, то їм із відповідачем не зрозуміло за які кошти [PERSON] буде платити за відпочинок. Крім того, вказує, що позивачка не зверталася до відповідача із проханням оформити дозвіл на виїзд дитини за кордон. З огляду на це просять відмовити позивачу у задоволенні позову. У судовому засіданні представник третьої особи Органу опіки та піклування Словянської міської ради не заперечував проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог [PERSON] та вважає за належне частково задовольнити їх, за наступних підстав. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 02 вересня 2000 року. На підставі рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 27 вересня 2007 року по цивільній справі №2-5507-2007, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується копією рішення (а.с. 4). Від цього шлюбу сторони мають спільну дочку [PERSON], [INFO], копія Свідоцтва про народження серії І-НО №212890, зареєстроване 25.05.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Словянського міського управління юстиції. Актовий запис № 365 (а.с. 5). Після розірвання шлюбу, донька сторін постійно проживає з позивачкою, що підтверджується Довідкою з місця проживання про склад сім'ї від 25.05.2016 року за №10 (а.с. 6). Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 141 Сімейного кодексу України закріплено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтями 11 та 12 наведеного Закону закріплено, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклуванні батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до пп. 2 п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (із відповідними змінами і доповненнями), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно п. 18 «Правил оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року (із відповідними змінами та доповненнями), оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Системний аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Що стосується позовних вимог про негайне виконання рішення суду в частині виготовлення документів для перетинання кордону дитиною, то суд вважає, що такі вимоги безпідставні та не підлягають задоволенню. Оскільки законодавець чітко зазначив виключний перелік судових рішень, які підлягають негайному виконанню, а саме згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; 3) відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць; 4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; 5) відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; 6) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; 7) примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу; 8) встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України. На підставі викладеного та,

Outcome: partial