Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача та просила визнати незаконним наказ Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи №197к від 29.07.2015 року стосовно звільнення [PERSON] з посади провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу. Поновити [PERSON] на посаді провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи. Стягнути з Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала у Державному науково-дослідному інституті з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи на посаді провідного інженера-біохіміка науково-дослідного відділу з 01.04.1995 року за безстроковим трудовим договором. 31.01.2014 року між [PERSON] та Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи було укладено строковий трудовий контракт з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року. Зазначила, що після закінчення терміну дії контракту вона продовжувала працювати на своїй посаді. Однак, 04.08.2015 року позивач прийшовши до роботи виявила, що електронна перепустка була заблокована та охоронець повідомив її, що у нього є наказ керівника не пропускати позивача до приміщення, оскільки відповідно до наказу №197к від 29.07.2015 року її було звільнено. Вважає, що такі дії відповідача є неприпустимими, звільнення проведено з порушенням конституційних прав та норм трудового законодавства, оскільки після закінчення строку дії контракту [PERSON] рік продовжувала працювати на посаді та їй виплачувалась заробітна плата, у зв'язку з чим дія договору була продовжена на невизначений строк. Підстави для розірвання трудового договору, визначені ст.ст. 40, 41 КЗпП України, відсутні. Крім того, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України копія наказу про звільнення та трудова книжка позивачу видані не були. З урахуванням викладеного просила позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що порушень трудового законодавства зі сторони Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи при звільненні позивача не було. З урахуванням викладеного просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволені позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що Державний науково-дослідний інститут з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи є державною установою. Інститут створений відповідно до Закону України «Про ветеринарну медицину», діє на підставі Положення про Державний науково-дослідний інститут з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи, затвердженого наказом Державного департаменту ветеринарної медицини Міністерства аграрної політики України від 11.06.2007 року №63, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23.08.2007 року за №976/14243. Інститут у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, іншими актами Верховної Ради України, актами Президента України, Постановами Кабінету Міністра України, Міністерства аграрної політики України та діючим законодавством України. Інститут відповідно до завдань здійснює проведення наукових досліджень, розроблення нормативних документів з питань профілактики, діагностики та/або ідентифікації хвороб тварин, апробації методик, оцінка якості та безпечності продуктів тваринного, а на ринках і рослинного походження, кормів тваринного і рослинного походження, кормових добавок, імунобіологічних, біологічних, рослинних, хімічних, хіміко-фармацевтичних, інших засобів тварин. Основною метою діяльності інституту є проведення науково обґрунтованої лабораторної діагностики та/або ідентифікації хвороб, оцінки ветеринарно-санітарного стану продуктів тваринного походження, неїстівних продуктів тваринного походження, кормових добавок, преміксів, кормів, ґрунту, забезпечення методичної підтримки державних та інших уповноважених лабораторій ветеринарної медицини, здійснення контролю за проведення ними лабораторних досліджень. Встановлено, що з 01.04.1995 року позивач працювала на посаді провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу у Державному науково-дослідному інституті з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи за безстроковим трудовим договором. Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. З матеріалів справи вбачається, що на підставі заяви позивача від 23.01.2014 року, наказом директора Інституту від 23.01.2014 року №20-к [PERSON] була звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача, після звільнення позивач виявила бажання надалі працювати у Державному науково-дослідному інституті з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи за контрактом, проти чого не заперечував представник позивача. Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Керівництвом Інституту було прийнято рішення про задоволення заяви позивача та наказом директора інституту від 31.01.2014 року за №36-к з позивачем був укладений контракт від 31.01.2014 року. З того часу позивач працювала за контрактом на посаді провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи. Згідно п. 1 контракту, контракт є строковим трудовим договором. Згідно п. 18 контракту визначено, що строк дії контракту з 01.02.2014 року до 31.07.2014 року та набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що після закінчення терміну дії контракту позивач рік продовжувала працювати на своїй посаді. 04.08.2015 року [PERSON] прийшла на роботу, але виявилось, що її електронна перепустка заблокована. Охоронець повідомив, що у нього є наказ керівника не пропускати її до приміщення, оскільки її звільнено відповідно до наказу №197к від 29.07.2015 року. Позивач просила визнати незаконним наказ Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи №197к від 29.07.2015 року стосовно свого звільнення з посади провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу та поновити її на посаді провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи. Як на підставу для визнання наказу незаконним позивач посилалась на те, що підстави для розірвання трудового договору, визначені ст.ст. 40, 41 КЗпП України, у відповідача були відсутні. Крім того, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України копія наказу про звільнення та трудова книжка позивачу видані не були. Однак, вказані твердження позивача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, з огляду на наступне. Як встановлено вище, між позивачем та відповідачем був укладений контракт, в якому було визначено строк з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року. Контракт був укладений між сторонами за згодою сторін. Підписання позивачем зазначеного контракту є доказом ознайомлення її з предметом контракту та усіма умовами. Згідно п. 17 контракту, за два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк. 28.05.2014 року позивач звернулась з заявою до директора Інституту з проханням про продовження строку контракту до 31.01.2015 року. На підставі особистої заяви позивача контракт був продовженим за згодою сторін відповідно до наказу директора Інституту від 02.07.2014 року за №215-к до 31.01.2015 року. До закінчення строку контракту позивач звернулась до директора Інституту з заявою від 03.12.2014 року про продовження строку контракту до 01.02.2016 року. На підставі заяви позивача, наказу директора Інституту від 13.01.2015 року за №04-к, контракт був продовжений на строк до 01.08.2015 року. З даним наказом позивач була ознайомлена у відповідності з законодавством, що підтверджується матеріалами справи. У строки, визначені ст. 233 КЗпП України позивач не зверталась до суду з вимогами про перегляд строку продовження контракту на шість місяців. Таким чином, наказ від 13.01.2015 року №04-к про продовження строку дії контракту до 01.08.2015 року позивачем не оскаржувався, скасований не був, у зв'язку з чим є чинним. Згідно ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Встановлено, що листом від 26.05.2015 року №902 позивач була попереджена про закінчення терміну дії контракту. З попередженням позивач була ознайомлена про що свідчить її підпис. Наказом першого заступника директора Інституту від 29.07.2015 року за №197-к позивач була звільнена з посади у зв'язку з закінченням строку дії контракту. Згідно акту від 03.08.2015 року вбачається, що позивач була ознайомлена з наказом щодо її звільнення у зв'язку з закінченням строку контракту. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Позивачу було запропоновано забрати свою трудову книжку, розписатися у книзі, проте вона відмовилась. Відмова позивача була зафіксована актом, складеним 03.08.2015 року о 12:45 год., що підписаний комісією. На адресу позивача Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи було направлено лист-повідомлення від 03.08.2015 року за №1270, в якому позивачу пропонувалось прибути до Інституту для отримання трудової книжки. Згідно поштового повідомлення про вручення, позивач отримала лист 11.08.2015 року, однак за трудовою книжкою не з'явилась. Відповідно до приписів вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими при з'ясуванні обставин справи по суті. Таким чином, посилання позивача, як на підтвердження своїх позовних вимог про визнання наказу №197к від 29.07.2015 року є необґрунтованими та надуманими. Зважаючи на викладене,встановлено, що зі сторони відповідача Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи не було порушень трудового законодавства, і відповідно звільнення позивача відбулось з підстави та за процедурою, встановлених законом, а тому позовні вимоги про визнання незаконним наказу Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи №197к від 29.07.2015 року про звільнення з посади провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу та поновленню на роботі задоволенню не підлягають. Суд, прийшовши до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі, приходить до висновку і про відмову в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довела тих обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог, а тому у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed