Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Позивач звернулася до Нікопольського міськрайонного суду з позовом про надання дозволу на оформлення проїзного документа на неповнолітню дитину [PERSON] та тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька, який згодом уточнювала. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі з 28 березня 1997 р., від якого [INFO] року народився син, [PERSON]. Наразі подружні стосунки між сторонами припинено, однак досягнута домовленість щодо проживання спільної дитини разом з позивачем, відповідачем сплачуються аліменти на утримання сина. В даний час дитина проживає разом з матір'ю. Позивач є громадянкою Російської Федерації з правом на постійне проживання в Україні, має можливість та бажання тимчасово виїжджати разом з дитиною за кордон України до своїх рідних та родичів на свята, у відпустку. Також має наміри вивозити дитину на відпочинок до інших країн. Крім того, у школі, де навчається [PERSON], учням постійно пропонують колективні туристичні поїздки під час зимових та літніх канікул за кордон України. Враховуючи те, що відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України та те, що така позиція батька неповнолітньої дитини [PERSON] шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку, просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач та її представник на задоволенні позовних вимог наполягали, просили суд їх задовольнити. Відповідач визнав позовні вимоги частково, заперечував щодо надання дозволу на виїзд сина до Російської Федерації. Свою відмову мотивував тим, що має хвилювання через існуючу складну політичну ситуацію між Україною та Російською Федерацією та існують ризики того, що його син може бути затриманий Росії. Щодо виїзду сина за кордон України до інших країн, не заперечував. Представник третьої особи просила задовольнити позов, оскільки вони відповідають інтересам дитини. Неповнолітній [PERSON] просив суд задовольнити позов його матері, враховуючи те що має бажання виїжджати за межі країни в тому числі і до Росії, оскільки має там рідних. Суд вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи приходить до наступного. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та поясненнями сторін [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 28 березня 1997 р. (а.с. 4) Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. (а.с. 5) За попередньою домовленістю між сторонами, спільна дитина проживає разом з позивачем в [ADDRESS]. ( а.с.6) Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] до повноліття у розмірі 1/4 частини заробітку та доходів кожного місяця, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.10.2015 року до досягнення повноліття. (а.с.7). [PERSON] є громадянкою Російської Федерації з правом на постійне проживання в Україні.(а.с. 9-11). Враховуючи те, що значна кількість родичів проживає саме в Росії, позивач має бажання та можливість тимчасово виїжджати разом з дитиною за кордон до своїх рідних. Також позивач має наміри вивозити дитину на відпочинок до інших країн, а саме, та в наступні періоди: з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року до Російської Федерації, країн Туреччина, Болгарія; з 25 жовтня 2017 року по 25 листопада 2017 року до російської Федерації; з 25 грудня 2017 року по 20 січня 2018 року до Російської Федерації, з 01 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року до Російської Федерації, країн Туреччина, Болгарія. Батько неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] добровільно згоду на виїзд сина за кордон не надає, тому позивач в силу норми ч.2 ст.154 СК України звернулась до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] не надав суду будь-яких доказів, щодо причин його відмови в наданні дозволу на тимчасовий виїзд за кордон його неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], тому суд приходить до думки, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, із зазначенням у рішенні суду можливості виїзду дитини за кордон України у супроводі матері [PERSON], [INFO]. На думку суду не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі території України неповнолітньому [PERSON], [INFO], до досягнення ним 18-ти річного віку у супроводі уповноважених позивачем осіб за нотаріально посвідченою згодою матері, оскільки зазначені вимоги не є обґрунтованими. У відповідності до ст. 88 ЦПК України позовна заява оплачена судовим збором.

Outcome: partial