Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів в розмірі 42085,02 грн., з яких: 20266,56 грн. - заборгованість з невиплаченої заробітної плати та компенсація за невикористану відпустку (за березень 2015р., за період з 01.07.2015р. по 26.10.2015р., а також 41 календарний день невикористаної відпустки), 2216,67 грн. компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, 18101,79 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку, 1500 грн. - моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що з 11.12.2012 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем і працювала на посаді головного бухгалтера підприємства за сумісництвом, 19.10.2015р. звільнилась із займаної посади за власним бажанням. Вказала, що всупереч ст. 116 КЗпП, при звільненні їй не було виплачено усі суми, належні при звільненні, підприємство попередньо заборгувало виплату заробітної плати за 5 календарних місяців, в тому числі не виплатило компенсації за 41 календарний день невикористаної відпустки, компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку. Ствердила, що на неодноразові усні, в тому числі і письмові звернення до відповідача з приводу проведення виплати заборгованих сум останній жодним чином не відреагував, що свідчить про грубе порушення законодавства про працю. Тому просить позов задоволити і стягнути суми невиплаченого заробітку за вказаний період. У звязку з порушенням термінів виплати належних сум також просить стягнути заподіяну шкоду внаслідок моральних страждань, спричинених порушенням трудового законодавства, що супроводжувалось переживанням за неможливість отримання належних сум для використання в подальшому, в розмірі, вказаному в позові. У підтвердження вимог покликається на документи про трудові відносини та інші документи, які просить вважати вичерпними в обґрунтування позовних вимог. З урахуванням наведеного просить позов задовольнити. У судове засідання позивач не зявилась, заявою до суду від 21.07.2016р. просить справу слухати у її відсутності і позов задоволити в повному обємі, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. З врахуванням представлених документів, суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Враховуючи представлені докази, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності та ухвалити заочне рішення, проти чого позивач не заперечила. Перевіривши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Теплоенергопроект» з 11.12.2012 року і працювала на посаді головного бухгалтера підприємства за сумісництвом, 19.10.2015р. звільнилась із займаної посади за власним бажанням, що підтверджується копіями наказів (а.с. 6-7). У відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995р. нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Встановлено, що на неодноразові вимоги позивача видати довідку про заборгованість по заробітній платі, відповідач відмовлявся надати вказані документи. Доказів про отримання заборгованої суми, в тому числі копій платіжних відомостей про видачу зарплати, представником відповідача суду не представлено. Таким чином, слід вважати, що належна позивачу заробітна плата не була виплачена вчасно, що є грубим порушенням конституційних прав особи на оплату праці, що закріплено в ст. 43 Конституції України. З долученої до справи копії наказу №56 від 11.12.2012р., вбачається що [PERSON] прийнято на посаду головного бухгалтера з окладом 2100 грн. Суд приймає до уваги представлений позивачем розрахунок середньої заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, та вважає підставними вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, оскільки такі позивачу не виплачені. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність захистити законні права позивача на отримання належних останній сум, про що вказано вище. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то такі слід також задоволити. Слід визнати обґрунтованими мотиви спричинення такої шкоди позивачу, оскільки остання, зазнала душевних страждань внаслідок порушення трудового законодавства, що супроводжувалось переживанням за неможливість отримання належних сум для використання в подальшому для придбання продуктів харчування, одягу, товарів першої необхідності, приниженням честі та гідності через позичання грошей, а також неможливості сплачувати вчасно комунальні послуги. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про підставність позову і його задовольняє. При цьому, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у звязку з тим, що позивача, згідно чинного законодавства, звільнено від сплати судового збору.

Outcome: approved