Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що їй та [PERSON] на праві власності належить по 67/200 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], а відповідачу [PERSON] - 33/100 частин. Такий житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 629 кв. м. На вказаній ділянці [PERSON] протиправно здійснив самочинне будівництво туалету поряд з літньою кухнею позивача, встановивши також під названою кухнею і металеву решітку, яку завалив різними старими металевими предметами. Таке самочинне будівництво створило позивачеві перешкоди в користуванні земельною ділянкою за вищевказаною адресою, бо позивач позбавлений можливості вільного доступу до своєї літньої кухні для її обслуговування та належного користування нею, через що просить суд усунути їй вказані перешкоди, тому просить зобов'язати [PERSON] знести самочинно збудований туалет та вбрати вищевказану решітку та інші предмети з-під стіни літньої кухні позивача. У судовому засіданні позивач наполягла на заявленому позові за вищевказаними підставами, третя особа заявлений позов підтримала, а відповідач проти позову заперечив, заявляючи про те, що він законно побудував свою вбиральню, а металевою решіткою закрив дірку в паркані. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2007 року позивачу та [PERSON] на праві власності належить по 67/200 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Із відповідного технічного паспорту вбачається, що відповідачу [PERSON] на праві власності належить 33/100 частин вказаного будинку. Під час судового розгляду ця обставина була визнана та ніким не оспорювалася. На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 24.06.1954 року за вказаним житловим будинком закріплена земельна ділянка площею 610,9 кв.м, натомість, фактично у користуванні перебуває 629 кв.м земельної ділянки. Відповідач [PERSON] на вищевказаній земельній ділянці самочинно побудував вбиральню. Позивач, підтримуючи заявлені позовні вимоги, зазначив суду, що таке самочинне будівництво створило йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою за вищевказаною адресою, бо позивач позбавлений можливості вільного доступу до своєї літньої кухні для її обслуговування та належного користування нею. У суду немає підстав не довіряти таким поясненням позивача, оскільки вони узгоджуються із актом обстеження земельної ділянки від 26.09.2012 року та з актом від 10.03.2014 року, з яких вбачається, що вказана вбиральня розташована з порушенням на відстані від літньої кухні (літ. Б) позивача орієнтовно 1,0 - 1,20 м, без згоди співвласника. Крім того, вбачається, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], згідно чинного законодавства не розділена (не встановлені межі землекористування між співвласниками). Будівництво вказаної вбиральні відбулося без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту. Вимогами ч.1 та 2 ст. 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже, суд доходить до обґрунтованого висновку про те, що будівля спірної вбиральні є самочинним будівництвом. Щодо такого будівництва позивач просить усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою за вищевказаною адресою, а саме, зобов'язати відповідача знести вбиральню. При цьому закріплена за житловим будинком земельна ділянка перебуває у спільному користуванні співвласників, питання про встановлення порядку користування нею між сторонами не вирішувалося, і сторони з цього приводу жодних домовленостей не досягали. Власне, такі пояснення сторін в судовому засіданні є визнанням сторонами вказаного факту, і він не спростовується матеріалами справи. Згідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Аналізуючи викладені вимоги ст. 376 ЦПК України, суд вважає за необхідне зазначити, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використані усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Зокрема, задля реалізації вказаних положень Закону щодо знесення самочинного будівництва відповідний орган державної влади або місцевого самоврядування має висунути вимоги про зобов'язання особи, яка здійснила самочинне будівництво без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, провести відповідну перебудову. І такі вимоги можуть бути пред'явлені, як в разі коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час експлуатації. Натомість, як вбачається із пояснень сторін суду та матеріалів справи, до відповідача, як до особи, винної у самочинному будівництві спірної вбиральні, жодні передбачені законодавством України заходи реагування не застосовувалися, до відповідальності відповідач не притягувалася. Крім того, наполягаючи на позові в частині зобов'язання відповідача вбрати вищевказану решітку та інші предмети з-під стіни літньої кухні позивача, [PERSON] не зазначила, де саме така решітка встановлена, що саме вона являє собою, які саме предмети залишені відповідачем під стіною літньої кухні позивача, достовірні докази про це суду не надала, а, не уточнюючи свої вимоги в названій частині, обмежилась лише вищевказаними своїми поясненнями та посиланням на акт від 11.03.2014 року, який не спростовує вказаного висновку суду. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З викладеного суд доходить до обґрунтованого висновку про те, що передбачені Законом підстави для задоволенні позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed