Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

Позивач звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , якою просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та визнати за відповідачем право власності на Ѕ частину будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що 16 січня 1998 року позивач [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) зареєструвала шлюб з [PERSON] у Московському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Харкова. Під час шлюбу подружжям було набуто майно. Об`єктом права спільної власності є будинок [ADDRESS] житловою площею 47,8 кв.м.. Будинок придбано на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2000 року. Право власності на будинок зареєстровано за відповідачем. Відповідач на даний час не визнає за позивачем право спільної часткової власності на домоволодіння, придбане у шлюбі та відмовляється звернутись спільно до нотаріуса для отримання позивачем правовстановлюючого документу на Ѕ частину. Позивач вважає своє право порушеним, у зв`язку з чим вимушена звернутись за захистом своїх прав до суду з даним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила суд визнати за нею та відповідачем по 1/2 частини вказаного домоволодіння та розглянути справу у її відсутність. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення, просив розглянути справу в його відсутність. Відповідно до ч. 3 ст.\~200, ч. 4 ст.\~206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні, та у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , 25.ю03.1960 року народження 16.01.1998 зареєстрували шлюб у Московському відділі реєстрації актів громадянського стану міста Харкова, актовий запис №57. Після одруження дружина взяла прізвище « [PERSON] ». Шлюб між сторонами не розірвано. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 27.06.2000, засвідчений приватним нотаріусом Бєсєда Т.Д., [PERSON] купив житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Спірний будинок зареєстрований у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за [PERSON] за реєстровим № 47712 від 05.07.2000. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що відповідає вимогам\~ст. 61 СК України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~ст. 63 СК України, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Майно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі за їх спільні кошти. Отже, виходячи із законодавчо закріпленого принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, приймаючи до уваги позицію сторін, враховуючи наявні в справі докази, суд вважає, що позивач має право на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . При цьому, враховуючи набуття [PERSON] права власності в порядку поділу майна подружжя, слід вважати, що за [PERSON] залишається право власності на 1/2 частину цього ж домоволодіння за вищевказаною адресою. Відповідно до\~ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з п. 1 ч. 3\~ст. 2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права. На підставі ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1\~ст. 10 ЦПК України\~визначено, що суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1\~4\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно з вимогами ч. 2\~ст. 206 ЦПК України\~суд роз`яснює відповідачу наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 цієї статті. Судом також встановлено, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд всебічно та повно з`ясував обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів,

Outcome: approved