Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач звернулася в суд з даним позовом до відповідача, зазначивши, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Однак, крім неї, у вказаній квартирі також зареєстровані її діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], 23 квітня 2002 року, та відповідач по справі по справі, її чоловік - [PERSON] [PERSON] [PERSON]. Однак останній з 2011 року припинив підтримувати шлюбні відносини з нею, зібрав речі та виїхав з квартири, на разі не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, його особистих речей в квартирі немає. У звязку з цим позивач просить суд визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, усунути їй перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття останнього з реєстрації. У судове засідання представник позивача не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач до судового засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Тому суд вважає можливим зі згоди позивача провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення. Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до судового засідання не зявився, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності позовні вимоги підтримав. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування від 15 жовтня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], є власником квартири [ADDRESS]. У даній квартирі зареєстровані її діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], 23 квітня 2002 року, та відповідач по справі по справі, її чоловік - [PERSON] [PERSON] [PERSON], який був вселений у вказане домоволодіння як член сімї позивача та який не проживає за вказаною адресою з 2011 року. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин. Відповідно ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є законними та обґрунтованими, а тому повинні бути задоволенні. В іншій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачана користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 487,20 грн.

Outcome: partial