Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним. Позивач у судове засідання не зявилася, відповідно до письмової заяви просила суд слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд визнати недійсним договір іпотеки №19/26/1 від 31.07.2007 року укладений між [PERSON], [INFO], ІПН: [NUMBER] та Відкритим акціонерним товариством Комерційним банком «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра»), посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], 31.07.2007 року та зареєстрованого в реєстрі за №3637, та в порядку застосування недійсності договору іпотеки скасувати заборону відчуження накладену даним нотаріусом, щодо нерухомого іпотечного майна, а саме: магазин (вбудоване приміщення №2) за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вул. Сировця, 22/27, та садовий будинок №2 в садовому товаристві «Сільський Будівельник» в сел. Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області та внести відповідні відомості про виключення вказаного майна із Державного реєстру обтяжень нерухомого майна; скасувати заборону на магазин (вбудоване приміщення №2) за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпродзержинськ, вул. Сировця, 22/27, загальною площею 45,2 кв.м, накладену приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], 31.07.2007 року та зареєстрованого в реєстрі заборон за №3638 та скасувати заборону на садовий будинок № 2 в садовому товаристві «Сільський Будівельник» в сел. Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, складається з: садового будинку літ. «А», (1 поверх: «1» кухня 7,8 кв.м., «2» коридор 6.0 кв.м., «3» - літня кімната 20.2 кв.м., «МС» мансарда: «4» - літня кімната 13,2 кв.м., «5» - вбудована шафа 0,4 кв.м, «6» санвузол 3.0 кв.м., «7» сходова клітка 2.5, кв.м., «8» - коридор 8,3 кв.м., «9» - літня кімната 12,8 кв.м.) загалом по будинку 74,2 кв.м., а також, господарські будівлі та споруди: «а» - прибудова, «Б,В» - навіси, «Г» - літній душ, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «з/я» - зливна яма, на земельній ділянці площею 546 кв.м.; внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про виключення запису з реєстру щодо обтяжень нерухомого майна іпотекою згідно договору іпотеки 19/26/1 від 31.07.2007 року; внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про виключення запису з реєстру щодо накладення заборон відчуження нерухомого майна за договором іпотеки №19/26/1 від 31.07.2007 року. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, повідомлені належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомили. Зі згоди позивача суд проводить розгляд справи у заочному порядку, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема може бути визнання права(ст. 15-16 ЦК України). Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (ст. 114 ЦПК України). Однією з позовних вимог позивача є скасування заборони на садовий будинок №2 в садовому товаристві «Сільський Будівельник» в сел. Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, а тому відповідно до ст. 114 ЦПК України справа підсудна Дніпропетровському районному суду Дніпропетровської області. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], з 09.04.1994 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], під час якого сторони придбали магазин (вбудоване приміщення №2) по вул.Сировця, 22/27 в м. Дніпродзержинську, Дніпропетровської області (що підтверджується копією Рішення Заводського районного суд м. Дніпродзержинська від 20.02.2008 року). Рішенням Заводського районного суд м. Дніпродзержинська від 20.02.2008 року за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на магазин(вбудоване приміщення №2) по вул. Сировця, 22/27 в м. Дніпродзержинську, як на новостворене майно. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Фактично сімейно-шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинені та спільне проживання з 2014 року. У вересні 2015 року, позивачу стало відомо, що 31.07.2007 року між [PERSON], з однієї сторони, як позичальником та Відкритим акціонерним товариством Комерційним банком «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра») з другої сторони, було укладено Кредитний договір №8/2007/840-МК19/26. Згідно з п. 1.1 Кредитного договору банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 51000,00 доларів США, в строк до 20.07.2022 року, зі сплатою відсотків у розмірі 14,4% річних, в порядку та на умовах визначених Кредитним договором на споживчі цілі. Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань щодо погашення Кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, позичальник ([PERSON]С.) уклав з банком Договір іпотеки №19/26/1. Зокрема, згідно вищевказаного Договору іпотеки №19/26/1 від 31.07.2007 року, іпотекодавець [PERSON] передав Відкритому акціонерному товариству Комерційним банком «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра») в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: магазин (вбудоване приміщення №2) за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вул. Сировця, 22/27, на який приватним нотаріусом було накладено заборону та який належав іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу серії АВ1 №172051 від 07.02.2000 року, укладеного між ним, [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] 07.02.2000 року, за реєстром №327 і зареєстрований у Дніпродзержинському БТІ за реєстровим №181 у реєстровій книзі №2 від 10.02.2000 року. Тобто [PERSON] розпорядився спільним майном, без згоди позивача, і передав в іпотеку належне позивачу нерухоме майно, не порадившись з позивачем як дружиною та співвласником майна. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку». Іпотека, як правовий інститут, виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобовязання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Так, згідно п. 1.2 Договору іпотеки №19/26/1 від 31.07.2007 року, заставна вартість Предмету іпотеки становить: 320\~650,00 грн., що в еквіваленті при перерахунку на долари США по офіційному курсу НБУ на день укладення цього договору складає 63495,05 доларів США. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або)державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. З договором іпотеки, позивач не згодна, так як договір був укладений без її згоди, тому що на час його укладання [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах і даний договір значно порушує права позивача встановлені чинним законодавством, накладає на неї певні обовязки. Так, враховуючи вимоги ст. 65 CК України та ч.2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку», для укладення договору іпотеки №19/26/1 від 31.07.2007 року необхідно було отримати нотаріально посвідчену письмову згоду співвласника, в даному випадку позивача як дружини. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч.2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст. 578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу за згодою всіх співвласників. Згідно п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року, №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспоренні договору застави (іпотеки), суд має враховувати положення статті 578 ЦК України, згідно з яким майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі предявлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. У п. «д» п.16 постанови ПВС від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами) розяснено, що відсутність згоди другого (подружжя) на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обовязкового нотаріального посвідчення (ст.65 СКУ), або судом установлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно. Поняття, зміст права власності та його здійснення викладено в нормах ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер, зміст якого становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечувати всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його прав власності з боку будь-яких осіб. Згідно з положенням ч.1 ст.203 ЦК України, правочин не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.205 ЦК України передбачено, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Так як майно придбане за кошти подружжя є спільною сумісною власністю, передано в іпотеку без згоди співвласника (одного з подружжя), то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч.1 ст.203, ч.1 ст.205 ЦК України. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відповідно до п. 1.1 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.99 N 31/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18.08.2004 N 85/5), та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.06.99 за N 364/3657 єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони відчуження та арешти нерухомого майна, вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи про обтяження нерухомого майна скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Постановою КМУ «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек від 31.03.2004 N410, п.2 визначено, що Державний реєстр іпотек - єдина комп'ютерна база даних про обтяження і зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Відповідно до п. 25 Тимчасового порядку запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису, а п.26 встановлено, що реєстратор вносить до Реєстру іпотек відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду. Відповідно до ст. 652 ЦК України, передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для\~забезпечення\~виконання\~зобов'язання іншої особи-боржника. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Позиції договору іпотеки не ґрунтуються на вимогах національного законодавства, і зокрема, ст. ст. 3, 8, 41, 42, 55 Конституції України, ст. ст. 3, 4, 203 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушують приписи ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право людини на ефективний засіб юридичного захисту, ст. 1 першого протоколу від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права людини мирно володіти своїм майном, а також порушують права позичальника, як споживача банківських послуг, який є слабким суб'єктом вказаних економічних відносин. Опрацювання проектів договору безпосередньо банком та включення до нього жорстких обов'язків споживача, тоді, як надання послуги є обумовленим лише власним розсудом виконавця, є доказом перебування позивача у нерівному становищі та порушення відповідачем принципу свободи договору з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності і розумності. Крім того, у відповідності до ст. 215 ЦК України, та п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду №9 від 06 листопада 2009 року, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами саме на момент вчинення такого правочину вимог встановлених ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою ст. 203 ЦК України є підставою визнання цього правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільств. Недодержання вказаного положення, а також пунктів другого, третього, п'ятого, шостого ЦК України є підставою для недійсності правочину (ст. 215 ЦК України). Крім цього волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Аналізуючи вищевказані норми законодавства, суд дійшов до висновку для визнання недійсним договору іпотеки №19/26/1 від 31.07.2007 року укладеного між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та скасування всіх заборони і обтяження вжиті щодо іпотечного майна. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог у частині скасування заборони на садовий будинок №2 в садовому товаристві «Сільський Будівельник» в сел. Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області та внесення відповідних відомостей про виключення вказаного майна із Державного реєстру обтяжень нерухомого майна, що є підставою для відмови позивачу у задоволенні позову у цій частині. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з [PERSON], Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial