Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 04 листопада 1966 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується дублікатом свідоцтва про шлюб серії І-КИ № 340841, виданого Жовтневим районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 20 серпня 2016 року. 10 серпня 1999 року шлюб між вказаними сторонами було розірвано, про що Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області у Книзі реєстрації розірвань шлюбів було зроблено запис № 395. За період шлюбних відносин сторонами було придбано за спільні кошти квартиру, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Виконкомівська, 7/18. 17 червня 2009 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу про затвердження мирової угоди, відповідно до якої відповідачем-1 без відома позивача було передано [PERSON] в рахунок погашення боргу нерухоме майно, до якого також увійшла спірна квартира, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача-1. 15 вересня 2009 року на підставі договору дарування [PERSON] було передано у власність [PERSON] (відповідач-2) вказану квартиру. На підставі того, що під час шлюбу позивачем та відповідачем-1 було придбано ряд обєктів рухомого та нерухомого майна, які між сторонами після розірвання шлюбу поділені не були, а інші майнові вимоги з приводу розподілу майна позивач до відповідача-1 не предявляє, позивач вважає правомірним визнання за нею права власності на спірну квартиру шляхом витребування її від відповідача-2, як добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України. В процесі розгляду справи позивачем було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить суд припинити право власності [PERSON] на квартиру що знаходиться у м. Дніпро по вул. Виконкомівська, 7/18, право власності визнати за [PERSON], скасувати реєстрацію права власності [PERSON], витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] вищевказану квартиру. Представник позивача у судове засідання подав заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі та просив слухати справу за його відсутності. Представник відповідача-1 у судове засідання надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідач-2 у судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. За таких обставин суд розглядає справу за відсутності сторін, але не в заочному, а у звичайному порядку, оскільки представник позивача своєї згоди на заочний розгляд справи не надав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 04 листопада 1966 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується дублікатом свідоцтва про шлюб серії І-КИ № 340841, виданого Жовтневим районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 20 серпня 2016 року. 10 серпня 1999 року шлюб між вказаними сторонами було розірвано, про що Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області у Книзі реєстрації розірвань шлюбів було зроблено запис № 395. За період шлюбних відносин сторонами було придбано за спільні кошти квартиру, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Виконкомівська, 7/18. 17 червня 2009 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу про затвердження мирової угоди, відповідно до якої відповідачем-1 без відома позивача було передано [PERSON] в рахунок погашення боргу нерухоме майно, до якого також увійшла спірна квартира, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача-1. 15 вересня 2009 року на підставі договору дарування [PERSON] було передано у власність [PERSON] (відповідач-2) вказану квартиру. 28 листопада 2016 року рішенням Бабушкінського суду м. Дніпропетровська вищевказану ухвалу про затвердження мирової угоди було скасовано, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовлено. Так як підставою набуття права власності на квартиру [ADDRESS] була ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2009, а тому після її скасування рішенням від 28.11.2016 договір дарування від 15.09.2016 є нікчемним, оскільки підстава для укладення такого правочину була скасована. Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме ч. 4 ст. 5 розяснено, що якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. В Постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі №3-103 гс 11, вказано, що чинне законодавство не повязує можливість витребування майна у добросовісного набувача з умовою наявності у відчужувача за останнім договором права відчужувати це майно. В цій же Постанові Суд доходить висновку про можливість витребувати майно від особи, яка не є стороною нікчемного правочину, добросовісного набувача, шляхом подачі віндикаційного позову з підстав передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володінні; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Проте, враховуючи безвідплатний характер договору, на підставі якого спірний обєкт нерухомості було передано відповідачеві-2, у даному випадку підлягає застосуванню ч. 3 ст. 388 ЦК України. Так, відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Верховний Суд України в Постанові від 11.06.2014р. у справі N 6-52цс14 зазначає, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, що також відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України є підставою для його витребування на користь власника. Проте, витребування майна в порядку повороту виконання Рішення не є можливим у звязку з тим, що наразі спірний обєкт нерухомості знаходиться у власності іншого набувача. Частиною 2\~ст. 16 ЦК України\~встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, одним з яких є визнання правочину недійсним. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК України). Таким чином, немає необхідності у визнанні договору дарування від 15 вересня 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Враховуючи той факт, що правочин, на підставі якого [PERSON] квартира була передана [PERSON] є нікчемним, а квартира [ADDRESS], як і інше майно подружжя, була придбана за спільні кошти позивача та відповідача-1 під час шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], права позивача щодо вказаного майна є порушеними. Оскільки інші майнові вимоги з приводу розподілу майна до відповідача-1 позивач не предявляє, вона має право на визнання за нею права власності на спірну квартиру шляхом витребування її від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності\~ подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено\~ домовленістю\~ між\~ ними\~\~ або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved