Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в обгрунтування якої зазначила, що 17 жовтня 2003 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. 30.07.2007 року набув право власності на нерухоме майно, на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради від 18.07.2007 року. Дане майно розташоване за адресою [ADDRESS], та складається з житлового будинку, загальною площею 26.7 кв.м., та господарчих споруд. 28 січня 2015 року позивачем та [PERSON] було складено заповіт подружжя. Заповіт було складено на користь [PERSON], [INFO]. [INFO] року помер чоловік позивачки [PERSON]. Після його смерті [PERSON], діючи в інтересах малолітньої, як законний представник [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини. Дана відмова була погоджена зі службою у справах дітей Жовтневої районної у місті ради. 12 січня 2016 року позивач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. 03.03.2016 року приватним нотаріусом Кучман Іриною Іванівною було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмови у визнанні заповіту недійсним. Також нотаріусом роз'яснено, що позивач має право звернутись до суду для вирішення даного питання. Окрім того, 13.08.2016 року, позивач отримала свідоцтво про право на спадщину, за яким успадкувала земельну ділянку, площею 0,0729 га, на якій розташований будинок. Окрім того, у 2009 році, позивачкою було придбане майно, що розташоване за адресою [ADDRESS]. Дане майно [PERSON] подарувала відповідачці, яка, в подальшому здійснила його відчуження на користь своєї малолітньої доньки [PERSON]. При цьому дана нерухомість фактично належить позивачці: вона проживає за цією адресою, сплачує комунальні платежі та здійснює догляд та поліпшення. Відповідач відмовляється вирішити дане питання в добровільному порядку, у зв'язку з чим позивач вимушена просити суд визнати за [PERSON] право власності на 1/2 будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS], як такої, що належить на праві особистої власності; право власності на 1/2 будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], право власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на будинок, розташований за адресою [ADDRESS]. В іншій частині позовних вимог - заперечувала, просила суд відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить наступних висновків. Так, в судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 17 жовтня 2003 року укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Центрально-Міського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 6). Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] згідно свідоцтва про право власності [NUMBER] від 30.07.2007 року, виданого згідно рішення виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради за №256/1 від 18.07.2007 року належав житловий будинок та господарчі споруди за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Також встановлено, що 28 січня 2015 року позивачем та [PERSON] було складено заповіт подружжя, згідно якого заповіли спільну сумісну власність у вигляді житлового будинку та господарчих споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на користь [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Крім того, що 28 січня 2015 року [PERSON] було складено заповіт, згідно якого останній заповів земельну ділянку площею 0,0729 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на користь [PERSON], [INFO] (а.с. 10). [INFO] року [PERSON] помер (а.с. 8). Ухвалою суду від 27.09.2018 року витребувала спадкова справа №2-2016, заведена після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, згідно якої встановлено, що після його смерті [PERSON], діючи в інтересах малолітньої, як законний представник [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини, що також було погоджено зі службою у справах дітей Жовтневої районної у місті ради. Встановлено, що 12 січня 2016 року позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, як єдиний спадкоємець, та заявою про визнання заповіту недійсним, оскільки останній втратив свою силу, на підставі того, що не створює жодних юридичних наслідків. Однак, 03.03.2016 року приватним нотаріусом Кучман Іриною Іванівною видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмови у визнанні заповіту недійсним. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, 13.08.2016 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину, за яким успадкувала земельну ділянку площею 0,0729 га, на якій розташований будинок за адресою [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Стаття 1220 ЦК України встановлює, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Ч. 1 ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Ч. З ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З урахуванням викладеного, а також враховуючи до уваги той факт, що відповідач не заперечувала проти задоволення позову в частині визнання права власності за [PERSON] на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], суд доходить до висновку про можливість задоволення позову в даній частині. Водночас, вирішуючи питання щодо визнання права власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS], суд виходить з наступного: Так з пояснень позивача відомо, що у 2009 році, позивачкою було придбане майно, що розташоване за адресою [ADDRESS]. Дане майно [PERSON] подарувала [PERSON]. Доказів даного факту до суду не надано. При цьому згідно договору дарування від 12.01.2016 року [PERSON] здійснила відчуження вказаної квартири на користь своєї малолітньої доньки [PERSON] (а. с. 13). Також, в судовому засіданні позивачка пояснила, що дана нерухомість фактично належить їй: вона проживає за цією адресою, сплачує комунальні платежі та здійснює догляд та поліпшення. Докази вказаної обставини суду не надані. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, цією статтею; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов'язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства та положень актів, які є обов'язковими для виконання сторонами спору, суд доходить до переконання, що позивачем у порушення статті 81 ЦПК України не доведено заявлених позовних вимог, оскільки не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх вимог щодо визнання права власності на квартиру за адресою [ADDRESS]. Тому, суд дійшов висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у даній частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial