Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 03 листопада 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Тарасом Володимировичем, зареєстрований в реєстрі за № 5532 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 04002484978 від 07 листопада 2007 року. Вказує, що виконавчий напис вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами і як наслідок неправомірне провадження щодо його виконання. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 15 січня 2021 року задоволено заяву позивача про забезпечення позовушляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису № 5532, вчиненого 03 листопада 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В., про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованості на суму 112 323,01, на період розгляду справи, (виконавче провадження № 63977158), до набрання рішення суду законної сили. Ухвалою судді від 16 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони у судове засідання призначене на 14:30 год 10 березня 2021 року не з`явилася, скористалася правом відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України. Позивач подала до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить такі задоволити. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника. Відзиву на позовну заяву не подав. Третя особа у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлявся, про дату, час та місце проведення такого. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 09 липня 2015 року (справа № 464/12438/14-ц) встановлено, що 07 листопада 2007 року між ТзОВ «ПростоФінанс» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 04002484978, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит в сумі 77 472 грн, який підлягає погашенню в термін до 10 листопада 2012 року, згідно графіку платежів, сплатити кредитодавцю всі передбачені цим кредитним договором проценти за користування кредитом та виконати всі інші грошові зобов`язання, передбачені цим кредитним договором. Цільове призначення кредиту - для оплати позичальником автотранспортного засобу марки Chevrolet, модель Niva, рік випуску 2007, об`єм двигуна 1690, реєстраційний номер [NUMBER], придбаного позичальником у ТОВ «Радар-сервіс» та здійсненого позичальником за власні кошти першого внеску в розмірі 4078грн. Відповідно до умов кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник зобов`язалася сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом в розмірі 12,5% річних від непогашеної суми кредиту. П.3.1 кредитного договору встановлено, що позичальник повинен не пізніше 10 числа кожного місяця сплачувати щомісячний платіж кредитодавцю, згідно графіку платежів. П.7.2 кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань щодо сплати щомісячних платежів згідно умов цього договору, кредитодавець має право вимагати від позичальника сплати неустойки (штрафу) в розмірі 20% від повної суми щомісячного платежу, зобов`язання по сплаті якого порушено позичальником. П.6.2.3 кредитного договору передбачено право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового погашення кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, неустойки у разі порушення позичальником термінів сплати щомісячних платежів, передбачених цим договором. Товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» умови укладеного кредитного договору виконано та видано відповідачу [PERSON] кредитні кошти у вищезазначеному розмірі. Відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором. 18 травня 2012 року між ТзОВ «ПростоФінанс» та ТзОВ «Кредитні Ініціативи» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю відповідно до умов якого ТзОВ «Кредитні Ініціативи» зобов`язувалось передати грошові кошти в розпорядження ТзОВ «ПростоФінанс», а ТзОВ «ПростоФінанс» зобов`язувалось відступити ТзОВ «Кредитні Ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору відступлення, в тому числі і право грошової вимоги за кредитним договором № 04002484978 від 07 листопада 2007 року відносно боржника [PERSON] . Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» звернулись до Сихівського районного суду м.Львова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 04002484978 від 07 листопада 2007 року в розмірі 99 985,10 грн, з яких:52 868,72 грн - заборгованість за тілом кредиту; 31 478, 44 грн - заборгованість по відсотках; 4 415,79 грн - заборгованість за комісією; 11 222,12 грн - штраф. Даним рішенням позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь ТзОВ «Кредитні Ініціативи» 31 257,17 грн заборгованості, яка виникла станом на 10 листопада 2014 року. Вказане рішення виконано 16 грудня 2015 року. Відповідно до рішення Сихівського районного суду м.Львова від 23 грудня 2016 року (справа № 464/2275/16-ц) стягнуто з [PERSON] на користь ТзОВ «Кредитні Ініціативи» 8 059,55 грн заборгованості за кредитним договором № 04002484978 від 07 листопада 2007 року (користування кредитом за період з 10 листопада 2014 року по 08 грудня 2015 року). Дане рішення виконано 18 вересня 2018 року. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В., 03 листопада 2020 року, вчинено виконавчий напис № 5532 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 травня 2018 року за період з 01 вересня 2017 року по 01 вересня 2020 року у сумі 112 323 грн, яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 52 868, 75; прострочена заборгованість за комісією та процентами - 57 310 грн; строкова заборгованість за комісією та процентами - 643 гривень та 1 500 грн - сплата за вчинений виконавчий напис. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області від 23 грудня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63977158 за виконавчим написом № 5532 виданим 03 листопада 2020 року. Між сторонами виник спір стосовно дотримання приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. вимог діючого законодавства при вчиненні виконавчого напису. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст. 50 ЗУ «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відповідач не скористався своїм правом надати відзив та не довів під час судового розгляду наявність такої грошової вимоги у розмірі 110 823,01 грн, з урахуванням рішень суду, які виконані, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Суд звертає увагу, що сума заборгованості у виконавчому написі по тілу кредиту ідентична сумі по виконаному рішенні суду від 09 липня 2015 року (справа № 464/12438/14-ц), а тому суд критично відноситься до фактично повторного стягнення боргу за виконавчим написом. Також, суд наголошує, що кінцевим терміном повернення коштів було встановлено 10 листопада 2012 року. Із заявою про вчинення виконавчого напису відповідач звернувся у листопаді 2020 року, тобто після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги. Приймаючи до уваги вище наведені факти, у суду є всі підстави вважати, що на час вчинення виконавчого напису безспірність заборгованості за кредитом не була встановлена та з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років. Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Така редакція норми свідчить про те, що застосування цієї нотаріальної форми захисту носить обмежувальний характер. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 внесено зміни до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, який було доповнено новим розділом щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Разом з тим, включення кредитного договору до Переліку не дає підстав для вчинення виконавчого напису на ньому, так як Перелік не є тим правовим актом, який може визначати випадки вчинення виконавчих написів, у тому числі й на кредитному договорі. Як уже зазначалося вище, відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Відповідно до частини 4 статті 4 ЦК України, актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Таким чином, законодавець не ототожнює закони з постановами Кабінету Міністрів України, це різні види актів цивільного законодавства. Цивільний кодекс чітко виокремлює закони та інші акти законодавства. Закон України «Про нотаріат» урегульовує порядок вчинення нотаріальних дій і не встановлює випадків вчинення виконавчих написів на боргових документах. Перелік, в силу того, що він є підзаконним нормативним актом, також може визначати тільки порядок, процедуру вчинення виконавчих написів. Ототожнювати його із законом, який визначає випадки вчинення виконавчих написів безпідставно. Подібної позиції дотримується й Вищий адміністративний суд України. В ухвалі від 24.11.2015 року у справі за адміністративним позовом фізичних осіб до Кабінету Міністрів України про визнання незаконним та скасування пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року (справа № 826/20084/14) суд дійшов висновку, що Перелік через призму пункту 19 частини 1 статті 34, статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» врегульовує порядок захисту права, тобто за своєю правовою природою є підзаконним актом процесуального права. Отже, оскільки законом не встановлено випадку вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, а визначення такого випадку постановою Кабінету Міністрів України суперечить приписам основного акту цивільного законодавства - Цивільного кодексу України, то, у випадку звернення до нотаріуса з вимогою про вчинення виконавчого напису на кредитному договорі останній, на підставі пункту 1 частини 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат», повинен відмовити у вчиненні нотаріальної дії, а суд, в свою чергу, який розглядає позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, повинен цей позов задовольнити. Також, суд бере до уваги й ту обставину, що під час нового розгляду справи № 826/20084/14 Київський апеляційний адміністративний суд 22.02.2017 року прийняв постанову, якою визнав, зокрема, незаконними пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11. 2014 року. Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV визначає практику Європейського суду з прав людини джерелом права в Україні. У рішенні від 10.12.2009 року справі «Михайлюк та Петров проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine), заява № 11932/02, вказано: «Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно бути законним. У пункті 1 зазначено, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності та не було свавільним (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II)11. Вимога законності передбачає, щоб втручання у право власності особи було у відповідності до вимог закону та не було свавільним, а відтак вчинення виконавчого напису на підставі рішення неуповноваженого державного органу є свавільним та протизаконним втручанням у право власності особи. Зазначені обставини є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а тому суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушенням чинного законодавства та він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний висновок суду. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності. У порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 1 362 гривень. У відповідності до положень ч.7 ст.158 ЦПК України у зв`язку із ухваленням рішення про задоволення позову вжитті заходи забезпечення позову ухвалою від 15 січня 2021 року, за відсутності вмотивованого клопотання учасника справи про скасування таких, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Outcome: approved