Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом та просить встановити юридичний факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , уродженки міста Харкова, громадянки України, РНОКПП - [NUMBER] , зі спадкодавцем [PERSON] , який помер у місті Харкові [INFO] , на час його смерті та спадкодавцем [PERSON] , яка померла у місті Харкові [INFO] , на час її смерті, за адресою: [ADDRESS] . та визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , уродженкою міста Харкова, громадянкою України, РНОКПП - [NUMBER] , право приватної власності на житловий будинок із надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер у місті Харкові [INFO] та [PERSON] , яка померла у місті Харкові [INFO] . Свої позовні вимоги позивач [PERSON] ( родове прізвище [PERSON] ) мотивує тим, що вона, як спадкоємець за законом за правом представлення своїх дідуся та бабусі подружжя [PERSON], прийняла після їхньої смерті спадщину фактично, вступила у володіння та користування спадковим майном - житловим будинком із надвірними будівлями, розташованим у [ADDRESS] , виконує відносно нього всі обов`язки власнику, але оформити свої спадкові права не може у зв`язку із відсутністю в неї за сімейними обставинами реєстрації у зазначеному будинку. Позивач посилається на те, що вона та її двоюрідна сестра відповідач за позовом [PERSON] залишились єдиними нащадками сім`ї [PERSON] , але [PERSON] на спадщину після дідуся ба бабусі не претендує, постійно проживає у сусідньому будинку, побудованому її батьком. Позивач неодноразово бажала відновити свою реєстрацію за адресою родового будинку, а також оформити свої спадкові права, але нотаріус не приймає у неї заяву за відсутністю реєстрації за адресою відкриття спадщини, а відновити реєстрацію вона не може, бо не має ніяких прав відносно спадкової нерухомості. З метою захисту своїх прав спадкоємця вона вимушена звернутись до суду за встановленням юридичного факту постійного проживання зі спадкодавцями та визнанням за нею права власності на спадкову нерухомість. В судовому засіданні представник позивача адвокат Фуженкова Н.Б. підтримала позовні вимоги, просила задовольнити їх у повному обсязі, надала пояснення відповідні вищенаведеному, у межах позову. Відповідач [PERSON] проти позову не заперечувала, просила задовольнити вимоги [PERSON] , підтвердила обставини, на які остання посилалась у позовній заяві. Відповідач пояснила, що вона та її двоюрідна сестра [PERSON] з часу народження постійно проживали у будинку [ADDRESS] , який побудували їхні дідусь та бабуся подружжя Світличні; що їхній старший син [PERSON] , який був батьком позивачки, постійно проживав однією сім`ю із дідусем та бабусею, а сім`я їхнього молодшого сина [PERSON] , який був її батьком, побудував собі поряд з батьками житловий будинок за [ADDRESS] 1977 р. [PERSON] вийшла заміж та продовжувала проживати із батьками, у подальшому сестра у 80-і роки виїздила до чоловіка на нетривалий строк, але згодом знову повернулась та з цього часу постійно проживає у будинку; вона доглядає будинок, неодноразово робила у ньому ремонт. Відповідач [PERSON] не має ніяких вимог до спадкового будинку, із заявами до нотаріусу не зверталась, спадщину не приймала та неї не претендує. Представник третьої особи - Першої Харківської державної нотаріальної контори до судового засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, у своїй заяві до суду просить слухати справу за відсутністю представника. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення позову по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить за правом власності [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право особистої власності на будівлю, виданого 19.04.1963 р. Виконкомом Жихарської селищної ради.Право власності належним чином зареєстроване КП «ХМБТІ» 22.05.1963 р. за р.№887. Зазначений житловий будинок, загальною площею 74,6 кв.м, житловою площею 15,2 кв.м, та надвірні будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці площею 1193 кв.м, земельна ділянка не приватизована. [INFO] у м.Харкові, у віці 74 років помер власник будинку [PERSON] ,1910 р.н., про що Відділом РАЦС по м.Харкову за №4 ХМУЮ зроблений відповідний актовий запис за №4274 (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). Заповіту він не залишив. Його спадкоємцями за законом першої черги були: дружина [PERSON] , [INFO], його син [PERSON] , [INFO], та за правом представлення його онука [PERSON] , [INFO]. Позивач успадкувала після смерті дідуся [PERSON] за правом представлення, як дочка його сина [PERSON] , що помер [INFO] . Позивач та бабуся [PERSON] прийняли спадщину фактично, як особи, які на час смерті спадкодавцю постійно проживали з ним однією сім`єю, користувались спадковим житловим будинком,свої спадкові права вони своєчасно не оформили. Син спадкодавцю [PERSON] спадщину після батька не приймав, до нотаріусу не звертався, на спадкове майно ніколи не претендував. Він постійно проживав у житловому будинку по [ADDRESS] у побудованому ним будинку та помер [INFO] . Заповіту померлий не залишив. Його спадкоємцем за законом першої черги була його дружина [PERSON] , [INFO], яка померла [INFO] та його дочка [PERSON] , [INFO]. [INFO] у місті Харкові, у віці 79 років, померла бабуся позивача [PERSON] . Її спадкоємцями за законом за правом представлення є [PERSON] - дочка її померлого сина [PERSON] та [PERSON] - дочка її померлого сина [PERSON] . Спадщину після бабусі прийняла тільки позивач, бо на час її смерті проживала разом з нею однією сім`єю у спадковому будинку. Відповідач [PERSON] спадщину після бабусі не приймала та на неї ніколи не претендувала. Відомості про народження та смерть всіх зазначених осіб підтверджуються наданими позивачем відповідними свідоцтвом про народження [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , свідоцтвом про смерть [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] у зв`язку із одруженням змінили родове прізвище на прізвища чоловіків, про що надали відповідні свідоцтва про шлюб. Як вбачається з відомостей з громадянського паспорту позивача про реєстрацію у зазначеному будинку, остання була у ньому зареєстрована з 1973 по 1989 роки, згодом змінила свою реєстрацію на адресу: [ADDRESS] , яку припинила у 2008 року. На теперішній час [PERSON] за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМСУ в ХО, зареєстрованою у місті Харкові не значиться. Як пояснили сторони за справою, [PERSON] припинила свою реєстрацію у батьківському будинку за складними сімейними обставинами, це було нетривалий час, а фактично сім`я [PERSON] залишилась проживати у будинку по [ADDRESS] до теперішнього часу. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили зазначені вище відомості та пояснили, що [PERSON] , яку вони всі знають змалку, постійно проживала у будинку по [ADDRESS] , з нього вийшла заміж, народила трьох дітей та продовжує проживати до теперішнього часу; що деякий час вона була відсутньою у батьківському будинку, але в ньому залишались проживати її матір та її діти; що саме [PERSON] та її матір доглядали дідуся та бабусю [PERSON] та поховали їх; що після їхньої смерті [PERSON] є фактичним власником будинку, сплачує всі обов`язкові платежі, ремонтує та поліпшує будинок. Виникла ситуація, при якій, з одного боку, позивач не може відновити реєстрацію за адресою родового будинку, бо не має відносно нього належним чином оформлених спадкових прав, з іншого боку, не може оформити свої спадкові права нотаріально, бо не має доказів реєстрації у спадковому будинку на час смерті всіх спадкодавців, вимусила її з метою захисту своїх спадкових прав звернутись до суду з дійсною позовною заявою. Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 Цивільного кодексу України, цивільні права і обов`язки виникають із дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, - визнання права. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», п.9 Роз`ясень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Частиною другою ст.315 ЦПК України зазначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», у пункті 3 роз`яснено: «Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. При цьому, відповідно до Роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», п.1 «Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи.». У своїй Постанові від 07.11.2018 у справі № 336/709/18-ц, Верховний Суд, звернув увагу на те, що згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що юридичні факти смерті [PERSON] та [PERSON] відбулися у період дії Цивільного Кодексу УРСР у редакції 1963 року, який передбачав фактичне прийняття спадщини спадкоємцями. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки(усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Стаття 548 ЦК УРСР встановлювала, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК УРСР у редакції 1963 р. встановлювала: «Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном... Зазначені в цій статті дії повинні бути здійснені протягом шести місяців з часу відкриття спадщини.». Постановою Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Спадщину у вигляді родового житлового будинку позивач прийняла фактично, бо на час смерті титульного власнику будинку - свого дідуся [PERSON] вона постійно проживала з ним разом за адресою будинку. Вона також фактично прийняла спадщину після своєї бабусі [PERSON] , яка фактично вважалась співвласником та спадкоємцем свого чоловіка [PERSON] , але не оформила свої спадкові права належним чином, бо на час смерті бабусі позивач постійно проживала з нею разом за адресою будинку. Спадкування позивачем житлового будинку після спадкодавців [PERSON] відбулося у порядку ст.ст.529,548,549 ЦК України ( 1963 р.), а тому право власності на спадщину після них повинно бути визнане згідно цих законів. Судом встановлено, що після смерті спадкодавців позивач фактично багато років вважає себе власником спадкового житлового будинку, відносно нього вона виконує всі обов`язки власнику: доглядає будинок, ремонтує його за свої кошти, сплачує всі обов`язкові платежі. Як вбачається з наданих квитанцій про сплату страхових платежів, земельного податку, на ім`я позивача з 1993 року відкритий рахунок про плату на землю ( місцевий податок) за № 0000010163; на її ім`я відкритий рахунок про сплату комунальних платежів за №100103587; з нею неодноразово укладався договір про користування електроенергією у будинку, договір про вивіз сміття з приватного сектору за особистим рахунком №21725. Факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцями підтверджується також актом мешканців району від 01.03.2019 р., довідкою ЖЄВ №62 від 08.04.2013 р. щодо проживання [PERSON] у будинку [ADDRESS] , наявністю в неї оригіналів всіх особистих документів її спадкоємців та членів їхньої родини. Об`єктивно оцінивши надані докази, суд прийшов до висновку, що позивач [PERSON] фактично проживала у спадковому житловому будинку на час смерті його власників, що відсутність у неї реєстрації за місцем проживання у родовому будинку, не позбавляє її прав на фактично отриману у спадок нерухомість, яка є її постійним житлом. Встановлені судом факти та обставини щодо успадкування Позивачем спірної нерухомості підтверджуються належними доказами, які містяться у матеріалах справи. На підставі статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Суд вважає, що Позивач обрав належний спосіб захисту своїх прав власнику та надав належні докази, що підтверджують наявність цих прав, а тому задовольняє його вимоги у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved