Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаною справою. Згідно уточнених позовних вимог від 15.01.2018 року, [PERSON] посилається на те, що з 01 серпня 2013 року по 13 серпня 2017 року працювала в ДНЗ «КЦПОММ» на посадах майстра виробничого навчання, методиста. 13 серпня 2017 року наказом директора №89-к/тр від 22.06.2017 року була звільнена із займаної посади за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України у звязку з порушенням навчальним закладом законодавства про працю. У день звільнення з позивачкою не був проведений повний розрахунок. Відповідач не сплатив їй вихідну допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку та компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Вимогу про проведення повного розрахунку в строки, передбачені ст.116 Кодексу законів про працю України, виплату заборгованої заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України, позивач зазначала у своїй заяві про звільнення. У звязку з викладеним, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільненні 21184 гривні 95 копійок, компенсацію втратити частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у сумі 111 гривень 62 копійки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 серпня 2017 року по 24 січня 2018 року у сумі 34171 гривню 20 копійок. Ухвалою суду від 24.01.2018 року прийнято рішення здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Учасниками справи були надані відзив, відповідь на відзив. Крім того, учасники справи не скористались правом подати клопотання про проведення судового засідання з викликом сторін, у звязку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У наданому відзиві відповідач з позовними вимогами не погоджується, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивач зловживає своїми правами при звільненні, зокрема правом на компенсацію за будь-яке порушення. Крім того, зазначає, що вина відповідача у затримці заробітної плати відсутня, оскільки така заборгованість склалася через помилкові розпорядження при формуванні відповідного бюджету, а сам державний заклад став заручником ситуації, що склалася. Звертає увагу на те, що наказ про звільнення не надавався на погодження головному бухгалтеру, а тому вважає дії директора здійсненими з перевищенням його службових повноважень. Також вказує, що ними були вжиті заходи щодо оскарження акту перевірки за результатами інспекційного відвідування навчального закладу в період з 13 жовтня 2017 року по 17 жовтня 2017 року посадовою особою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області. Вважає, що перевірка відбулася з порушенням «Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. №295. Крім того, відповідач зауважує на тому, що позивачем не доведено причинно-наслідковий звязок щодо уточнених позовних вимог та їх розміру, визнаючи їх неспівмірними, при винесенні рішення просить звернути увагу на те, що відповідач є розпорядником коштів Міністерства освіти України нижчого рівня, а також бюджетною установою, яка діє в межах затвердженого кошторису. Представник позивача [PERSON] у відповіді на відзив, вимоги, викладені в уточненому позові, підтримала в повному обсязі, при цьому послалась на обставини, викладені в позовній заяві, а також вказала, що частина заперечень, зазначених у відзиві, не стосується позовних вимог. Вирішуючи питання щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні [PERSON] суд виходить з наступного: З письмових матеріалів справи встановлено, що [PERSON] з 01 серпня 2013 року по 13 серпня 2017 року працювала в ДНЗ «КЦПОММ» на посадах майстра виробничого навчання, методиста (а.с. 13-15). 13 серпня 2017 року наказом директора №89-к/тр від 22.06.2017 року «Про надання щорічної відпустки та звільнення [PERSON]О.» була звільнена із займаної посади за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України у звязку з порушенням навчальним закладом законодавства про працю (а.с. 17). У своїй заяві від 19.06.2017 року, яка була зареєстрована за вхідним №264 про надання відпустки з 03 липня 2017 року та про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпПУ, позивач вказала вимоги про проведення повного розрахунку в строки, передбачені ст.116 Кодексу законів про працю України, виплату заборгованої заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України (а.с. 16). Згідно пункту 3 наказу [PERSON] призначена виплата вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку. Повноваження директора підтверджені наказом про призначення на посаду, копією трудової книжки (а.с. 24, 25). Також із довідки про доходи [PERSON] вбачається, що остання виплата заробітної плати ДНЗ «КЦПОММ» була здійснена у червні 2017 року, а саме: сплачена сума окладу заробітної плати за посадою 3152,00 грн., доплата за вислугу років 630,40 грн., доплата за престижність педагогічної праці 630,40 грн., персональна надбавка 1572,85 грн., індексація заробітної плати в сумі 62,31 грн. (а.с. 53). Також встановлено, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] становила 7061,65 грн., а розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] визначено у розмірі 302,40 грн. (а.с. 52, 53). Відповідно до ст.98 КЗпП України - оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Згідно ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з ч. 1 ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає структуру заробітної плати. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У відповідності до ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з підпунктами г, д, є п. 6.3. Статуту ДНЗ «КЦПОММ», директор самостійно приймає на посади та звільняє з посад працівників Центру; видає в межах своєї компетенції накази і розпорядження, заохочує працівників, учнів та слухачів Центру; встановлює премії і доплати до посадових окладів і ставок заробітної плати працівників Центру за конкретні результати праці (а.с. 122-131). Як встановлено з письмових матеріалів справи, 19 червня 2017 року [PERSON] звернулась до директора ДНЗ «КЦПОММ» із заявою про звільнення за власним бажанням у звязку з порушенням навчальним закладом відносно неї законодавства про працю. Серед порушень вказала на не виплату у повному обсязі заробітної плати протягом січня-квітня 2017 року, систематичну виплату заробітної плати за першу половину місяця в розмірі меншому ніж за фактично відпрацьований час, не виплату заробітної плати (авансу) за першу половину травня 2017 року. Крім того, вказала, що при виплаті у травні 2017 року заборгованої заробітної плати навчальний заклад не виплатив їй компенсацію втрати частини доходу у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати. Наказом директора від 22.06.2017 року №89-к/тр [PERSON] була звільнена із займаної посади у звязку із порушенням навчальним закладом законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України. Факт невиплати [PERSON] вихідної допомоги при звільненні підтверджений довідкою про доходи позивача та інформацією Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, викладеною у листі від 20.10.2017 року №КО-З-1341-11/04 про розгляд звернення [PERSON] та ін. працівників ДНЗ «КЦПОММ» стосовно порушення законодавства про працю, з яким вони звертались у вересні 2017 року. Також в цьому листі зазначається, що навчальний заклад дійсно, в порушення вимог законодавства про оплату праці, при виплаті заробітної плати не повідомляв працівника про загальну суму нарахованої заробітної плати з розшифровкою по видам виплат, розміри і підстави утримань, суму зарплати, що належить до виплати; виплачував працівникові заробітну плату за першу половину місяця в розмірі меншому, ніж за фактично відпрацьований час; перша половина заробітної плати за травень 2017 року була виплачена разом з другою половиною заробітної плати 30.05.2017 року. Крім того, при виплаті у травні 2017 року заборгованої заробітної плати за січень, лютий, березень 2017 року працівнику не була нарахована та виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (а.с. 65-66). Згідно довідки відповідача середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 7\~061,65 гривень. Сума вихідної допомоги\~ [PERSON] у розмірі тримісячного середнього заробітку складає: 21\~184,95 гривень (7061,65 грн. х 3 = 21184,95 грн.). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд спростовує доводи представника відповідача про те, що у [PERSON] не було підстав для звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України у звязку із порушенням навчальним закладом законодавства про працю у звязку з тим, що на момент подання заяви про звільнення порушення були відсутні, а саме: заборгована заробітна плата за січень-квітень 2017 року була виплачена навчальним закладом у травні. Наявними у справі матеріалами підтверджується, що відповідач 22 червня 2017 року прийняв рішення про звільнення позивача, яке ним було юридично оформлено у вигляді нормативно-правового акту локального характеру наказу №89-к/тр. Цим наказом відповідач визнав право [PERSON] на звільнення у звязку з порушенням навчальним закладом відносно нього законодавства про працю. Наказ ні позивачем, ні відповідачем, у встановленому законом порядку та строки, не був оскаржений, або змінений та є чинним на час розгляду справи. У відповідності до наказу внесено запис про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України в трудову книжку [PERSON] (а.с. 15). Згідно з пунктом 1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до частини 4 ст.77 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Визнання або невизнання вини навчального закладу в порушенні законодавства про працю, зміна формулювання причини звільнення - не є предметом позову, що розглядається, а тому заперечення відповідача з цього приводу не заслуговують на увагу як такі, що не спростовують вимоги позивача. Не заслуговують на увагу і посилання відповідача на оскарження ним акту перевірки за результатами інспекційного відвідування навчального закладу в період з 13.10 по 17.10.2017 року посадовою особою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області як такі, що не стосуються предмету позову. Також суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що наказ не надавався на погодження головному бухгалтеру, а тому дії директора здійснені з перевищенням його службових повноважень, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 1.5 Статуту, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 19.08.2013 року №1219, ДНЗ «КЦПОММ» у своїй діяльності керується Конституцією України, законами, нормативно-правовими актами органами виконавчої влади та Статутом. У відповідності до ст.64 ГК України, пункту 6.2. Статуту ДНЗ «КЦПОММ» керівництво діяльністю Центру здійснює директор. Згідно з підпунктом д) пункту 6.3 Статуту директор видає в межах своєї компетенції накази і розпорядження. Статутом не зазначено, що накази директора підлягають обовязковому погодженню головним бухгалтером та лише за такою умовою набирають чинності. Посилання відповідача на той факт, що погодження наказів передбачено посадовою інструкцією головного бухгалтера, є припущенням та не підтверджено самою інструкцією, яку відповідач не надав у якості доказу. Суд оцінює письмові докази в сукупності із іншими доказами, і вважає їх належними в частині доведення факту неотримання позивачем заробітної плати у вигляді вихідної допомоги при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку. За таких обставин, позов в частині стягнення не отриманої заробітної плати у вигляді вихідної допомоги при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 21184,95 грн. є обґрунтований, не суперечить фактичним обставинам справи, тому є таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, суд виходить з наступного: У відповідності до норми \~ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 р.,\~Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. та\~Постанови КМУ від 21.02.2001р. №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати»\~у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток, підприємство зобовязане виплатить працівнику компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати. Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обовязок з нарахування та сплати якої, згідно\~ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобовязано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими. Виплата компенсації у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців передбачена також Колективним договором ДНЗ «КЦПОММ» на 2015-2018 роки, схваленого на зборах трудового колективу 25.06.2015 року (п.10 розділ 4, а.с. 21-22). Протягом січня-квітня 2017 року навчальний заклад не в повному обсязі виплачував [PERSON] нараховану заробітну плату. Згідно довідки Відповідача про доходи [PERSON] під час виплати заробітної плати за січень 2017 року їй не були виплачені\~1100,00 гривень із суми, передбаченої до виплати, за лютий 1960,00 гривень, за березень 2000,00 гривень, за квітень 740,00 гривень. Заборгована Відповідачем сума заробітної плати (5\~800,00 грн.) була виплачена лише 11 травня 2017 року. Під час виплати у травні 2017 року заборгованої заробітної плати, навчальний заклад не здійснив нарахування та виплату [PERSON] компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Сума компенсації втратити частини заробітної плати, згідно з розрахунком, складає 111,62 гривень, що обґрунтовується розрахунком суми компенсації згідно додатку до уточненого позову у відповідності до індексів споживчих цін, які щомісяця публікує Держкомстат України, та в силу ч.4\~ст.82 ЦПК України,\~не підлягає доказуванню (а.с. 69-70). Зазначені позовні вимоги відповідачем не визнані, але і не спростовані в розумінні ст..ст. 76-83 ЦПК України. Таким чином, позов в цій частині є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд доходить наступного висновку: Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. В разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Матеріалами справи встановлено що, [PERSON] звільнилася з Державного навчального закладу «Криворізький центр професійної освіти металургії та машинобудування» 13 серпня 2017 року, станом на день винесення рішення по справі відповідач не виплатив належну позивачу заробітну плату, а саме: вихідну допомогу при звільненні в сумі 21184,95 грн. Згідно довідки відповідача середньоденна заробітна плата при звільненні [PERSON] складає 302,40 гривень (а.с. 53). Кількість робочих днів, за якими затримано проведення повного розрахунку при звільненні, складає 113 робочих днів (з 14 серпня 2017 року по день розгляду справи по суті 24 січня 2018 року): серпень 13 днів, вересень 21 день, жовтень 21 день, листопад 22 дня, грудень 20 днів, січень 2018 року - 16 днів. Зважаючи на те, що відповідачем не проведений розрахунок з позивачем, з нього на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Отже, з моменту звільнення, Відповідач повинен, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, сплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 34171,20 гривень. (302,40 грн. /\~розмір середньоденної заробітної плати\~/ х 113 робочих днів /\~кількість днів затримки розрахунку при звільненні/ = 34171,20 грн.) Суд не вбачає підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з наступного: позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати підлягають задоволенню повністю, сума заробітної плати, заборгована відповідачем (21\~296,57 гривень (21184,95 грн. вихідної допомоги та 111,62 грн. компенсації) є значною у порівнянні із середнім заробітком позивача 7061,65 грн.). Також, доводи представника відповідача про застосування позовної давності в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП не є обґрунтованими. Так, згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У своєму рішенні від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Як вбачається з матеріалів справи, на день винесення рішення у справі ДНЗ «КЦПОММ» не розрахувався з позивачем: не проведено виплату всіх належних [PERSON] сум, зокрема, не нарахована та не виплачена вихідна допомога при звільненні в сумі 21184,95 грн., нарахування якої є обовязком роботодавця при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.44 КЗпП України), компенсації втрати частини заробітної плати за січень - квітень 2017 року в сумі 111,62 грн., нарахування якої є обовязком роботодавця та яка має бути виплачена у тому ж місяці у якому було здійснено виплату заборгованості по заробітній платі (ст. 1, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати»),тобто перебіг тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, взагалі не розпочався. Тому, строк звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем не пропущено. Отже, дослідивши письмові матеріали справи, суд на підставі\~ст. 12 ЦПК України\~згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та\~ст. 13 ЦПК України\~згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд доходить до переконання, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно довідки відповідача про доходи [PERSON] її середньомісячна заробітна плата складає 7061,65 гривень, тому сума у розмірі 7\~061,65 гривень підлягає до негайної виплати за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на те, що згідно п.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має майновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового характеру, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved