Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким надати дозвіл на виїзд за межі України строком до 01 жовтня 2017 року громадян України [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які не досягли 16-річного віку, у супроводі матері [PERSON], [INFO], або у супроводі осіб, які уповноважені нею за нотаріально-посвідченою згодою, які будуть супроводжувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 2000 року по лютий 2013 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Шлюб було розірвано рішенням суду, однак їх сім'я розпалась задовго до офіційного розірвання шлюбу, тому після переривання подружніх стосунків неповнолітні діти протягом останніх двох років проживають разом з позивачем та знаходяться на її утриманні. Відповідач з ними спільно не проживає з жовтня 2013 року, його місце перебування і проживанні ні їй, ні дітям не відоме, у вихованні дітей та їх матеріальному забезпеченні відповідач жодної участі не приймав та не приймає, з дітьми після розпаду сім'ї не спілкується, жодних стосунків з сином та дочкою не підтримує і взагалі уникає будь-якого спілкування з дітьми та з нею. Позивач одноособово матеріально забезпечує дітей, піклується про їх життя, здоров'я, навчання, розвиток. при цьому діти ростуть врівноваженими, розвинутими, допитливими. Зараз вона має змогу виїжджати за кордон і, оскільки діти стали дорослими і можуть подорожувати разом з нею, хотіла б їздити у різні країни світу разом з ними, для того, щоб розширити їх кругозір, дати можливість спілкуватися дітям з людьми інших культур. Але робити це не має змоги, оскільки через відсутність спілкування між нею, дітьми та відповідачем, вона не має змоги отримати від нього дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон, що порушує її право та право дітей на свободу пересування та право вільно залишати територію України і виїжджати за її межі. Порушення цього права вимагає захисту в судовому порядку, тому позивач і звертається до суду з цим позовом. Позивач та її представник за довіреністю в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно, у встановленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] надала письмову заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі, просить позовні вимоги задовольнити та наполягає на заочному розгляді справи. Крім того, просить повернути їй судовий збір у розмірі 243,60 грн., сплачений при поданні позову на неналежний рахунок. Встановити місцезнаходження відповідача не представилося можливим, тому останній, у відповідності до ч.9 ст.74 ЦПК України, був викликаний в суд через оголошення у пресі з опублікуванням оголошення і таким чином вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник служби у справах дітей Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради м. Кривого Рогу будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, в якій просить розглядати справу без представника служби, проти позовних вимог не заперечують, оскільки вони не порушують права та інтереси дітей. Представник третьої особи -ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не з`явився, своїх заперечень суду не надав. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити пред'явлені позовні вимоги у повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 березня 2000 року. Шлюб було розірвано 27 лютого 2013 року (а.с.8,9-10). Від шлюбу є дві неповнолітні дитини - син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем (а.с.6,7,11). З метою загального розвитку дітей, відпочинку та оздоровлення позивач має намір та можливість виїжджати разом з ними за кордон. Однак, для виїзду за кордон дітям необхідний дозвіл їх батька - відповідача у справі, але він вихованням та утриманням дітей не займається, їх долею не цікавиться, його місцезнаходження не відомо (а.с.12), у зв'язку з чим позивач вимушена звернутись до суду. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в України громадян України» від 21.01.1994 року (з наступними змінами), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 4 цього Закону, у випадках відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за кордон, виїзд може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року (з наступними змінами), предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Враховуючи викладені вище обставини, а також інтереси, насамперед, неповнолітніх дітей, суд уважає за можливе дозволити їм виїзд за кордон разом з позивачем. Разом з тим, у відповідності до п. 3 ч. 2-2 Постанови КМУ «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 року (з наступними змінами), виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. При цьому, згідно п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31.03.1995 року, оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відтак, зважаючи на вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати по справі суд виходить з приписів ст.88 ЦПК України. Крім того, суд вважає за можливе повернути позивачу [PERSON] судовий збір в сумі 243,60 грн., сплачений нею на неналежний рахунок. На підставі викладеного та

Outcome: approved