Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідачів про стягнення суми сплаченої за комунальні платежі, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі договору довічного утримання, посвідченого 12 листопада 2009 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №3081, вона є власницею ? частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 08 грудня 2009 року право власності на вищевказану частину квартири нею було зареєстровано у комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» за реєстровим №9444990, номер запису: 166, в книзі: 3/30дк-116. Співвласниками ? частини вищезазначеної квартири є відповідач - [PERSON] та її колишній чоловік, третя особа, - [PERSON], по ? частини кожний. На даний час у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] та третя особа - [PERSON] Після укладення договору довічного утримання - з грудня 2009 року вона та третя особа [PERSON] сплачують регулярно усі житлово-комунальні послуги, у тому числі за електроенергію по вищевказаної квартирі. При цьому відповідач [PERSON] взагалі не бажає сплачувати комунальні послуги за належну йому ? частину квартири. У липні 2013 року відповідач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Донецька з позовною заявою про розірвання договору довічного утримання, укладеного між ними 12 листопада 2009 року та рішення по справі на теперішній час не прийняте. Вона неодноразово зверталася до відповідача [PERSON] та просила його нести витрати за житлово-комунальні послуги та за електроенергію за його частину вищевказаної квартири. Однак він відмовляється здійснювати ці витрати та не вносить відповідні платежі самостійно. Таким чином, за період з 01 листопада 2010 року по 01 травня 2013 року нею та [PERSON] за житлово-комунальні послуги та за електроенергію було сплачено суму у розмірі 8553,25 грн. Вона запропонувала відповідачам відшкодувати вартість понесених витрат на оплату за житлово-комунальні послуги та за електроенергію по вищевказаній квартирі, що складає 6885,30 грн.: для відповідача [PERSON] - 1667,94 грн., для відповідача [PERSON]- 5217,36 грн., але останні відмовилися відшкодовувати понесені нею витрати. На підставі викладеного просила стягнути з [PERSON] на її користь суму сплачених комунальних платежів за житлово-комунальні послуги та за електроенергію за період з 01.11.2010р. по 01.10.2012р. у розмірі - 1667,94 грн.; стягнути з [PERSON] на її користь суму сплачених комунальних платежів за житлово-комунальні послуги та за електроенергію за період з 01.11.2010р. по 01.05.2013р. у розмірі - 5217,36 грн. Та стягнути з відповідачів на її користь усі судові витрати, пов'язані з розглядом цієї справи. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 04 березня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON], про стягнення суми сплаченої за комунальні платежі - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплачених комунальних платежів (за житлово-комунальні послуги та за електроенергію за період з 01.12.2010 року по 01.10.2012 року) у розмірі 1582,14 грн. та судовий збір у сумі 70,00 грн.). Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплачених комунальних платежів (за житлово-комунальні послуги та за електроенергію за період з 01.12.2010 по 01.05.2013 року) у розмірі 5045,76 грн. та судовий збір у сумі 120,00 грн.). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. З рішенням суду не погодився [PERSON] та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні вказаного спору не вирішено питання, чи є апелянт споживачем житлово-комунальних послуг та електроенергії у квартирі за адресою: [ADDRESS], так як майже 20 років не мешкає за вказаною адресою, незважаючи на реєстрацію у цій квартирі, а місцем фактичного проживання з дружиною є адреса: [ADDRESS]. Враховуючи цей факт, він не споживав і не міг споживати електроенергію за зазначеною адресою і тому не повинен сплачувати за неї. В період з 2010 року по теперішній час фактично у вказаній квартирі мешкають позивач [PERSON], її син - [PERSON] та третя особа по справі [PERSON], а також відповідач - [PERSON] Тобто сума, яку сплачувала позивач за електроенергію, є сумою, яка еквівалентна фактично спожитій електроенергії саме цими особами. Щодо стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 5045,76 грн., то апелянт зазначає, що на цей час [PERSON] не є власником якої-небудь частки у квартирі, так як 12.11.2009 року уклала з позивачем договір довічного утримання, на підставі якого власником ? частки квартири є позивач. Умовами цього договору передбачено, що набувач-позивач по справі зобов'язана забезпечити відповідача - відчужувача за договором [PERSON] житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання у квартирі. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити. Позивач в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю. Просила рішення залишити без змін. Третя особа [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Просив рішення залишити без змін. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю позивача та третьої особи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що на підставі договору довічного утримання, посвідченого 12 листопада 2009 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3081, позивач [PERSON] є власницею ? частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-7). 08 грудня 2009 року право власності на вищевказану частину квартири позивачем [PERSON] було зареєстровано у комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» за реєстровим № 9444990, номер запису: 166, в книзі: 3/30дк-116 (а.с. 8). Відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.01.2005 року співвласниками другої частини вищезазначеної квартири є відповідач - [PERSON] та колишній чоловік позивача - [PERSON], по ? частини кожний (а.с. 12). З наданих квитанцій і повідомлень про сплату комунальних платежів, електроенергії та інших платежів по утриманню спірної квартири вбачається, що позивач оплатила ці платежі за період з 1 листопада 2010 року по 1 травня 2013 року в розмірі 8553,25 грн. (а.с. 13-16). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки відповідно до чинного законодавства, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язання, пов'язаними зі спільним майном. Проте, з такими висновками суду в частині стягнення з [PERSON] 5045,76 грн. - суми, сплаченої за комунальні платежі, погодитися не можна, тому що вони не відповідають фактичним обставинам справи та нормам закону. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Як вбачається зі змісту ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку. У ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Окрім того, відповідно до вимог ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями пов'язаними зі спільним майном. Враховуючи, що позивачем було надано достатньо доказів про сплату комунальних послуг із теплопостачання в оспорюваний період, проте відповідач [PERSON] своєчасно і у встановленому розмірі оплату за послуги не вносить, то суд обґрунтовано стягнув з нього заборгованість за період з 01.12.2010 року по 01.10.2012 року у розмірі 1582,14грн. Довід апелянта щодо того, що він не проживає за адресою: [ADDRESS] майже 20 років, є безпідставним, недоведеним та не позбавляє його, як співвласника майна, обов'язку сплачувати комунальні послуги. Що стосується доводів апеляційної скарги щодо необґрунтованого стягнення з [PERSON] заборгованості за період з 01.12.2010 року по 01.05.2013 року в сумі 5045,76 грн., то цей довід є обґрунтованим, а суд першої інстанції помилково дійшов до такого висновку. Відповідно до п. 7 договору довічного утримання від 12 листопада 2009 року набувач майна зобов'язаний у встановлені строки та в обсязі, передбаченому цим договором, здійснювати утримання відчужувача. Матеріальне забезпечення з утриманням (доглядом), яке щомісячно має надаватись відчужувану оцінюється сторонами у сумі 1050,00 грн. за згодою сторін, обов'язок набувача майна по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається умовою забезпечення її житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання у квартирі, забезпечення її продуктами харчування, забезпечення придатним для носіння одягом, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, поточного ремонту, забезпечення належними лікувальними засобами, вартість яких визначається на підставі виданих лікарями рецептів, а також у разі захоронення її. (а.с. 5). Згідно п. 11 вказаного договору користування квартирою, частина якої відчужується, провадиться набувачем майна стосовно п. 7 змін, що внесені Постановою КМУ від 24 січня 2006 року№45 до Правил користування приміщеннями жилих будинків, затверджених постановою КМУ 08.10.1992 року за №572 (а.с. 5 зв.ст.). Таким чином, можна дійти висновку, що у зв'язку з набуттям частини житлового приміщення на відповідних умовах у позивача виник обов'язок з утримання цього приміщення і вона не має права вимагати з [PERSON] повернення частини сплачених комунальних платежів Апеляційний суд не приймає до уваги інші доводи апелянта, оскільки вони були предметом дослідження суду першої інстанції і не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи. За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині спору про стягнення суми сплаченої за комунальні послуги з [PERSON] порушено вимоги матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду в цій частині на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Outcome: partial