Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції 21.10.2006 року, актовий запис № 2082. [PERSON] час перебування у шлюбі у сторін народились син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Позивач просить шлюб розірвати посилаючись на ті обставини, що спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя та виконання шлюбних обовязків, між ними втрачено почуття кохання, сторони не підтримують подружні стосунки, не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Позивач зазначила, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе. Крім того, позивач зазначила, що після припинення шлюбних стосунків відповідач припинив надавати їй будь-яку матеріальну допомогу на утримання та виховання дітей, що на даний час вона не працює і їй важко самій утримувати дітей, тому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] та сина [PERSON], в розмірі 1/3 всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня предявлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Позивач в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та позивача, що відповідає вимогам ст.224 та ч. 2 ст.158 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають у шлюбі з 21.10.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ТП № 021323 виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 2082 (а.с. 8). Сторони по справі мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ТП № 042136 виданого 21.10.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (а.с. 7) та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ТП № 064749 виданого 16.10.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (а.с. 6). У сторін відсутнє взаєморозуміння, відсутні спільні інтереси, вони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільне господарство, не проживають разом, за час окремого проживання подружжю не вдалося відновити сімейні стосунки, сімя існує формально, на примирення позивач не згодна та подальше спільне життя і збереження сім'ї вважаює неможливим. Враховуючи викладені вище обставини, суд приходить до висновку, що причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, сімя розпалася остаточно і її збереження є неможливим, так як суперечить інтересам позивача. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлено одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них та інтересам їхніх дітей. Отже, встановлення даних обставин, є підставою для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зі змісту копій свідоцтв про народження вбачається, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] та неповнолітнього [PERSON], [INFO], отже, рівною мірою зобовязані їх утримувати. Судом встановлено, що батько не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не виконує своїх батьківських прав і обовязків та ухилятися від утримання дітей. Відповідно до положень частини 1 статті 181 цього Кодексу способи виконання батьками обов'язки утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Оскільки сторони не домовились про добровільну участь батька в утриманні сина, спір про стягнення аліментів підлягає вирішенню судом. Згідно ст.ст.180-184 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, в разі ненадання допомоги з них за рішенням суду стягуються аліменти у частці від доходу і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих між сторонами аліментних правовідносин на принципах справедливості, сумлінності і розумності, рівності батьків щодо обов'язку по утриманню дитини, а також те, що неповнолітні діти знаходяться на утриманні позивачки, відповідач є працездатним, тому, при вирішенні спору суд виходить з доводів позивача щодо можливості відповідачем сплачувати аліменти та вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON] та сина [PERSON], в розмірі 1/3 всіх видів його заробітку щомісячно від дня предявлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, за подання вимоги про стягнення аліментів позивач була звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, позовна вимога про розірвання шлюбу задоволена, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за подання вказаного позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved