Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

позивач звернулась до суду із позовом, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просить надати їй, [PERSON], дозвіл на виїзд [PERSON], 21.12.2007р.н., за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини у країни Шенгенської зони в період зимових та літніх канікул місяці: січень, червень, липень, серпень кожного поточного року до виповнення повноліття дитини; дозволити їй, [PERSON], або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON], оформляти документи для виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], 21.12.2007р.н., за межі України у країни Шенгенської зони до досягнення нею повноліття. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 07.10.2009р. було розірвано. За час перебування у даному шлюбі у них 21.12.2007р. народилась донька - [PERSON], яка постійно проживає з нею та перебуває на її вихованні і утриманні. З відповідача, як батька дитини, стягуються лише аліменти. З огляду на те, що донька часто хворіє застудними захворювання, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі для відпочинку і оздоровлення. Для організації таких поїздок та оформлення проїзних документів необхідний дозвіл відповідача. В свою чергу, відповідач добровільно не бажає та не надає дозвіл виїзд дитини за кордон; відмовляється контактувати із нею з приводу вирішення даного питання, тому за таких обставин змушена звернутися до суду. При цьому стверджує, що наміру залишатися на постійне місце проживання за кордоном, чи залишити там дитину не має, а тому звертається до суду лише з метою захисту прав та інтересів дитини, що відповідає її бажанням відпочити, відвідувати та побачити інші країни світу, розвиватись та вдосконалюватись, тощо. Представник позивача подала до суду заяву за змістом якої позов з поданими до нього уточненнями підтримала, просить такий задоволити в повному обсязі, а розгляд справи проводити у відсутності позивача та її представника. Відповідач в судове засідання не зявився, подав заяву згідно якої клопоче про розгляд справи у його відсутності, при цьому просить врахувати його пояснення за змістом яких не заперечує проти надання дозволу на виїзд спільної доньки за кордон до досягнення нею повноліття в період канікул для оздоровлення, проте заперечує проти таких поїздок в присутності інших осіб, крім матері [PERSON], а тому погоджується на часткове задоволення позову в частині надання дозволу лише в супроводі матері перетинати кордон його неповнолітній доньці, а також надати дозвіл оформляти необхідні документи лише матері дитини. Представник третьої особи органу опіки та піклування Сихівської РА ЛМР в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, причин неявки представника не повідомлено, жодних заперечень щодо задоволення позову зі сторони адміністрації не висловлено, а тому суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи у відсутності представника установи, на підставі наявних у справі доказів. У звязку з неявкою сторін в судове засідання та з врахуванням поданих заяв, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959р., дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. За приписами ст.ст.141, 150, 155 СК України, відповідно до яких, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1 ст.64 Конституції України). У відповідності з ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України від 21 січня 1994р. «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який за рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 07.10.2007р. розірваний. Від даного шлюбі сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], 21.12.2007р.н., (свідоцтво про народження серії 1-СГ № 134521 виданого 12.01.2008р.), яка проживає разом з матірю та практично перебуває на її утримання. Відповідач сплачує лише аліменти на отримання спільної дитини призначенні рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 21.04.2016р. Позивач у заявленому нею позові стверджує, що спільна дитина сторін донька [PERSON] часто хворіє застудними захворювання, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі для відпочинку і оздоровлення. Однак, сторони не можуть досягнути згоди щодо питання отримання/надання дозволу на виїзд дитини закордон та оформлення відповідної документації (паспорту, візи, тощо) з даного приводу. В свою чергу відповідач не висловив жодного заперечення щодо можливості виїзду спільної доньки за кордон в період канікул для оздоровлення, а лише заперечує проти того, щоб такі поїздки відбувались у відсутності матері дитини - позивачки [PERSON] Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню, а згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (в даному випадку, задоволення тої частини вимог, які позивач визнав). Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обовязках відносно своїх дітей. Передоручення таких прав та обовязків законом не передбачене. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За вищевстановлених обставин, а також з урахуванням вказаних норм міжнародного права та національного законодавства, беручи за основу інтереси неповнолітнього сина сторін, закордонна поїздка якого лише сприятиме його розумовому та духовному розвитку, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову, проте водночас, суд вважає підставним аргумент відповідача щодо питання необхідності чіткого визначення кола осіб, які будуть супроводжувати дитину у таких закордонних поїздках. Таким чином, суд вважає можливим надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини сторін - [PERSON], 21.12.2007р.н., за кордон та дозвіл на оформлення необхідних документів для такого виїзду без дозволу (згоди) батька до настання 16-річного віку (з огляду на положення закону) в період зимових та літніх канікул та, за умови, що такі поїздки оформлятимуться та відбуватимуться лише за супроводу матері дитини позивачки [PERSON] На підставі ст.ст.33, 51, 64 Конституції України, ст.313 ЦК України, ст.7, 141, 150, 154, 155 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995р., Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995р. та

Outcome: partial