Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

позивач звернулася до Голосіївського районного суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, який зареєстровано між сторонамивідділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві 28.08.2010 року за актовим записом №671, визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] разом з матір'ю і стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Обгрунтовуючизаявлені позовні вимоги [PERSON] вказує, що подружнє життя не склалось і тривалий час вона і відповідач не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства не ведуть. Припинення шлюбних відносин із відповідачем вважає необхідним через відсутність між ними близьких відносин, шлюб носить формальний характер і є правовою перешкодою для влаштування її особистого життя.Відповідач участі у вихованні дитини не бере, матеріально не підтримує, хоча має задовільний стан здоров'я, та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, інших дітей не має і стягнень за виконавчими документами не проводиться. Дохід, який отримує позивач недостатньо для забезпечення належного виховання та розвитку неповнолітньої дитини. В судове засідання позивачне з'явилася, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, завчасно подала до канцелярії суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з'явився, проте був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, завчасно подав заяву до канцелярії суду про розгляд справи за його відсутності, визнав позовні вимоги та не заперечував проти розірвання шлюбу, визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з позивачем і стягнення аліментів. У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України в разі визнання позовних вимог відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Суд, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянувши надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З обставин, наведених у позовній заяві, які згідно з ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що28.08.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києвіза актовим записом № 671зареєстровано шлюб між сторонами. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], про що в Книзі реєстрації народжень відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві зроблено відповідний актовий запис за № 1342 від 13.08.2011 року. Згідно ст.105 ч.3 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, між позивачем і відповідачем вже тривалий час як склались відчужені стосунки, шлюб носить формальний характер і є правовою перешкодою для влаштування особистого життя позивача, тому збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. За приписами ст.161 Сімейного кодексу України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, беручи до уваги беззаперечне визнання відповідачем заявлених позовних вимог в поданій до суду письмовій заяві, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, за умов відсутності інших обставин, що мають істотне значення, суд приходить до переконання про можливість часткового її прийняття та необхідність задоволення позовних вимог позивачапро розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини разом з позивачем. Окремо слід зазначити, що при визначенні місця проживання неповнолітньої дитини головне є не те, де дитина юридично зареєстрована, а те, з ким фактично вона проживає. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.08.2011 року, відповідач - [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. В силу статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімейним кодексом України гарантовано відповідно до ст.141, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо утримання та виховання дітей. Правовідносини між сторонами випливають із аліментних зобов'язань батьків щодо утримання дітей і врегульовані нормами глави 15 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 СК України та роз'яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той з них хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утримані зокрема і в грошовій формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову /ч.1 ст.191 СК України/. При визначенні розміру аліментів, судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини, майновий стан відповідача та його стан здоров'я, відсутність у нього інших дітей та непрацездатних членів сім'ї, родичів, яких він зобов'язаний утримувати. Оскільки доходи відповідача мають постійний і регулярний характер, суд не вбачає підстав для стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. За цих, безпосередньо встановлених у суді обставин, відповідно до конституційного принципу верховенства права, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що саме відповідач на даний час неналежно виконує обов'язки по утриманню неповнолітньої дитини, зваживши на його матеріальні та духовні потреби, враховуючи стан здоров'я дитини та відповідача по справі, матеріальний стан останнього, який свідчить про можливість в наданні матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, за умов відсутності інших обставин, що мають істотне значення, суд вважає за необхідне та справедливе, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, відповідно до вимог ст.183 СК України, присудити стягнення з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі ? частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Ця норма закону є безспірною під час виконання судового рішення про стягнення аліментів та передбаченою чинним законодавством України, через що не підлягає доведенню чи встановленню. Разом з тим, вимога про стягнення з відповідача державного мита, не ґрунтується на нормах чинного законодавства і не може бути задоволено судом. Враховуючи те, що позивач за подання позову, відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути дані витрати з відповідача по справі. Згідно ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 243грн 60к.

Outcome: partial