Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору № ML-004\\482\\2007 від 24.12.2007 р. та стягнути з відповідача судові витрати у справі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 08.07.2016 р. були визнані недійсним п.п. 4.1.1-4.1.3 кредитного договору № ML-004\\482\\2007 від 24.12.2007 р. та встановлено порушення вимог чинного законодавства при його укладенні. Позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору відповідачем були порушені вимоги ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», дії Банку щодо встановлення подвійної відповідальності за один вид правопорушення свідчить про нечесну підприємницьку діяльність, призводить до дисбалансу прав та обов»язків сторін, що згідно Закону тягне недійсність договору. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні оспорюваного кредитного договору в частині встановлення подвійної відповідальності за один вид правопорушення, що призводить до дисбаланку прав та обов»язків сторін. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вважаючи його необгрунтованим та недоведеним, а також зазначила, що недійсність частин правочину, не тягне недійсність правочину в цілому. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх наявними у справі письмовими доказами, вислухавши сторони, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-004\\482\\2007 від 24.12.2007 р., відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 100000 доларів США на споживчі цілі, з остаточною датою повернення кредиту - 24.12.2017 р.а та зі сплатою 13,99% річних. Позивач, в свою чергу, зобов»язалась повернути кредит, сплатити за користування Кердитом відсотки та комісії. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У своєму позові позивач посилається на порушення відповідачем умов ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Звертаючись до суду позивач, як на підставу недійсності оспорюваного правочину, посилається на наявність рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 05.07.2016 р. у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», відповідно до якого суд визнав недійсними п.п. 4.1.1-4.1.3 Кредитного договору № ML-004\\482\\2007 від 24.12.2007 р. та встановив порушення Закону. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 05.07.2016 р. суд встановив, що порядок обрахування санкцій за порушення строку виконання грошового зобов»язання, закріплений в п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 частини № 2 Кредитного договору передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, а тому не відповідає засадам добросовісності та розумності і є несправедливими, в зв»язку з чим суд прийшов до висновку про визнання недійсними зазначених пунктів кредитного договору, укладеного між сторонами. Однак, відповідно до положень ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно до положень ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності). Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, закон покладає обов»язок доказування на сторони у справі. Позивач, посилаючись на несправедливість укладеного Кредитного договору в цілому, повиненна була надати докази на підтвердження того, що наслідком укладення такого договору є дисбаланс прав і обов»язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг. Таких доказів суду надано не було. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір є несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилась та погодилась з його умовами, мала намір укласти такий договір, отримала кредитні кошти, витратила їх, вчиняла дії щодо виконання зобов»язань за цим договором, що свідчить, на думку суду про те, що незважаючи на недійсність окремих частин оспорюваного правочину, він би був укладений сторонами і без включення до нього частин, які визнані недійсними. Недійсність окремої частини правочину, в даному випрадку, не тягне недійсність правочину в цілому. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст..88 ЦПК України.

Outcome: dismissed