Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовучи свої позовні вимоги тим, що 16 червня 2014 року [PERSON] обуло укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяввзяла у позивача позику в розмірі 51 400,00 гривень та зобов'язувалася їх повернути до 15 липня 2014 року. Оскільки відповідач борг не повернула, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 16 червня 2013 року [PERSON] взяла у борг грошові кошти у [PERSON] в сумі 51 400,00 гривень та зобов'язувалася їх повернути до 15 липня 2014 року. Відповідно до розрахунку заборгованості, за [PERSON] наявна заборгованість в розмірі 59 816,23 гривень, в тому числі: сума основного боргу у розмірі 51 400,00 гривень, процентна винагорода на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 2 456,64 гривень, пеня - 2 068,68 гривень, інфляційні втрати в розмірі 3 392,40 гривень, 3% річних в розмірі 498,51 гривень. Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Приймаючи до уваги те, що відповідач повністю не виконав взяті на себе зобов'язання та не повернув суму позики, чим позивачу завдано матеріальну шкоду, та враховуючи, що відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі, суд дійшов висновку що позовні вимоги слід задовольнити. На підставі наведеного та

Outcome: approved