Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним договору поруки від 25 травня 2017 року, що укладений між [PERSON] та ПП «Бізон-Тех 2006». Позивач вимоги обґрунтовує тим, що 03.06.2000 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] та з того часу проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство, виховують двох неповнолітніх синів. В серпні 2019 року [PERSON] стало відомо про те, що 25 травня 2017 року її чоловіком [PERSON] було підписано договір поруки на забезпечення виконання зобов`язань Приватним підриємством «БІЗОН - ТЕХ 2006» перед іншим товариством. Раніше про існування зазначеного договору поруки та про його умови позивачу не було нічого відомо і вона не надавала згоди своєму чоловіку на укладання цього договору поруки. Ознайомившись з умовами оскаржуваного договору поруки, позивачці стало відомо, що чоловік у травні 2017 року поручився перед ПП «БІЗОН - ТЕХ 2006» за виконання боржником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроцентр Галичина» умов Договору поставки №ТР-19 від 22.02.2016 року враховуючи Додаткову угоду №1/2017 від 25.05.2017 року. Пунктом 2.2 оскаржуваного договору передбачено: «Порукою поручителя забезпечується виконання Основного договору в повному обсязі, тобто поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за основним договором, включаючи сплату основного боргу із сумою індексації ціни товару, процентів, неустойки, інших штрафних санкцій, втрат від інфляції, відшкодування збитків». За змістом додаткової угоди №1/2017 від 25.05.2017 року до договору поставки №ТР-19 від 22.02.2016 року позивачці стало відомо, що станом на день підписання оскаржуваного договору поруки заборгованість ТзОВ «Агроцентр Галичина» перед ПП«БІЗОН - ТЕХ 2006». Виходячи з наведеного вище, є очевидним той факт, що між відповідачами було укладено оскаржуваний договір поруки, за яким [PERSON] взяв на себе зобов`язання відповідати перед відповідачем ПП«БІЗОН - ТЕХ 2006» на загальну суму 1 936 758,44 гри. Беззаперечним є той факт, що договір (правочин) на загальну суму 1 936 758,44 грн не може вважатися дрібним побутовим правочином, оскільки він перевищує розмір визначеного законом прожиткового мінімуму більше ніж у 1000 разів. Відповідно до частини 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має і право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, їм укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Таким чином, позивач вважає, що юридичним наслідком укладення договору поруки в даному випадку є розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю. Частиною 4 ст.369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, та ст.60 СК України «майно, набуте подружжям за час шлюбу, належать їм на праві спільної сумісної власності». Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1,3-5,6 ст.203 ЦК України. Частина 1 ст.203 ЦК України вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам - суспільства. Згідно зі ч.2 ст.369 ЦК України, ч.1 ст.65 СК України передбачено, що розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Зважаючи на те, що позивачка не надавала згоди чоловіку [PERSON] на укладення договору поруки від 25.05.2017 року, і враховуючи те, що цей договір виходить за межі дрібного побутового правочину та його виконання може призвести до звернення стягнення на спільне майно подружжя (грошові кошти, заробітна плата, рухоме і нерухоме майно) набуте [PERSON] за час шлюбу і т.д., тому позивачка вважає, що цей договір суперечить нормам чинного законодавства та повинен бути визнаний судом недійсним. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов у якому позов визнав та надав такі обґрунтування. Зі змісту заявленого позову вбачається, що його дружина, [PERSON] оскаржує до суду договір поруки від 25 травня 2017 року, що укладений між ним та Приватним підприємством «Бізон-Тех 2006». Підставами цього позову є те, що я перебуваючи у шлюбі з позивачкою, він уклав 25 травня 2017 року спірний договір з Приватним підприємством «Бізон-Тех 2006» без відповідної на те письмової згоди дружини. Дійсно, відповідно до частини 2 статті 65 Сімейного кодексу при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Він визнає, що укладений договір поруки виходиться за межі дрібного побутового. Відповідно до статті 61 Сімейного кодексу об`єктами права спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Отже, юридичним наслідком договору поруки в даному випадку є розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю. Спірний договір поруки ним було підписано 25 травня 2017 року на прохання керівника Тернопільського регіонального структурного підрозділу Приватного підприємства «Бізон-Тех 2006» Гапона Сергія Анатолійовича, який також підписав цей договір. Під час підписання договору поруки від 25 травня 2017 року, яким забезпечено виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроцентр Галичина» умов договору поставки № ТР-19 від 22.02.2016 року та додаткової угоди № 1/2017 від 25.05.2017 року, його дружина - [PERSON] , була відсутня та своєї згоди на вчинення ним правочину в окремо письмовій формі із зазначенням конкретних дій, не надавала. При цьому ствердив, що він повідомляв [PERSON] на його прохання, як представника Приватного підприємства «Бізон-Тех 2006», що одружений та на моєму утриманні є малолітні та неповнолітні діти. При цьому зазначає, що зі сторони Приватного підприємства «Бізон-Тех 2006», зокрема [PERSON] , який був представником Підприємства та підписантом спірного договору поруки, така письмова згода також не вимагалася. Проте, що така письмова згода його дружини була обов`язкова на укладення ним договору поруки, він не знав. ПП «Бізон-Тех 2006» подало свій відзив на позов, у якому зазначає, що не визнає позовні вимоги позивача повністю. Вважає їх безпідставними і необґрунтованими. При цьому вважає, що позивачем безпідставно вважає, що договір поруки є правочином щодо розпорядження майном, а тому посилання на положення ст. 65 СК, якою визначені права подружжя на розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю є безпідставним. За договором [PERSON] поручився за своєчасне і повне виконання зобов`язань ТОВ «Агроцентр-Галичина», тому предметом договору поруки є забезпечення виконання грошового зобов`язання, а не розпорядження майном. Отже, уклавши договір, [PERSON] не розпоряджався і не розпорядився своїм власним майном чи майном подружжя, а лише став учасником зобов`язальних правовідносин. За таких обставин, обґрунтування позивачем вимог у цій справі із посиланням на ст. 65 СК, а також статтей 368, 369 ЦК є абсолютно безпідставним. Безпідставність посилання на вказані норми при оскарженні одним із подружжя поруки свого чоловіка (жінки) підтверджується і судовою практикою, а саме: - Ухвалою Верховного Суду України від 11.02.2009 року в справі № 6-7692св08 (рішення №3066676 в Єдиному державному реєстрі судових рішень), у якому зазначено: «Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов`язання (як правило, грошового), а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю; договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, а тому апеляційний суд неправильно застосував ст. 65 СК України до цих правовідносин, згідно з якою згода подружжя вимагається в разі розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя»; - Постановою Верховного Суду України від 12.09.2012 року в справі № 6-88цс12 (рішення №26199012 в Єдиному державному реєстрі судових рішень), де зазначено: «Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що укладений ОСОБА 10 договір поруки не є правочином щодо розпорядження спільним з ОСОБА 11 майном, цей договір не створює для [PERSON] ніяких обов`язків, відтак, спи 65 СК України на спірні відносини не поширюється. Такий висновок суду є правильним»; - Постановою Верховного Суду від 07.08.2019 року у справі 753/18425/16-ц (рішення №83589542 в Єдиному державному реєстрі судових рішень), якою передбачено: «... для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. Укладаючи договір поруки, поручитель не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин». Отже, недопустимість застосування статті 65 СК України і статей 368, 369 ЦК України до спірних правовідносин, що розглядаються у цій справі, підтверджується не тільки змістом норм, які визначають сферу їх застосування (відносини щодо розпорядження об`єктами спільної сумісної власності), але і усталеною незмінною не менш як протягом останніх 10 років практикою вищих судових інстанції України, обов`язковість висновків яких щодо застосування певної норми права визначена Законом України «Про судоустрій і статус суддів». По-друге, договір не створює обов`язків для позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Положеннями ст.73 СК передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Змістом договору поуки підтверджується, що [PERSON] не отримував майна, а сам договір укладений в інтересах сторонньої особи, а не сім`ї [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку і саме поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. За таких обставин договір поруки є обов`язковими і створює зобов`язання тільки для [PERSON] , як його сторони, і не створює жодних обов`язків для позивача чи інших осіб (членів сім`ї, родичів чи друзів тощо), ні при укладанні договору, ні при його виконанні. Що ж стосується посилання позивача на «можливість» порушення її прав на стадії виконання Договору, то слід звернути увагу на безпідставність, необґрунтованість таких доводів позивача, адже: - жодною стороною договору прав позивача не порушено. Доказів цього не надано, їх не існує та не може існувати з причин того, що таких порушень не допускалось; - ствердження позивача про можливість порушення її прав є лише її припущенням, посилання на яке в якості доказу в цій справі недопустиме в силу ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК): «Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях»; - за умови ж невідповідності вимогам законодавства дій самого [PERSON] , при виконанні ним Договору добровільно, або ж органів та осіб, які відповідно до законодавства здійснюють примусове виконання рішення, яке може бути ухвалене у справі № 908/1655/19, позивач не позбавлена можливості захисту своїх прав шляхом звернення із відповідними позовами, заявами, скаргами тощо до відповідних органів (судових, правоохоронних, здійснення примусового виконання рішення тощо). Безпідставність посилань позивача на можливість порушення її прав, як співвласника, зумовлена тим, що вимоги ПП «Бізон-Тех 2006» можуть бути задоволені і за рахунок особистої приватної власності [PERSON] , статус і опис якої наведені у ст. 57 СК (це майно набуте [PERSON] до шлюбу, отримане ним у спадок чи подарунок, особисті кошти тощо). На захищеності чинним законодавством інтересів другого подружжя поручителя неодноразово зауважували і вищі судові інстанції України: - в ухвалі Верховного Суду України від 11.02.2009 року в справі № 6-7692св08 (рішення № 3066676 в Єдиному державному реєстрі судових рішень) зазначено: «Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБЛ_1, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 73 СК України, якою передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі, дійшов , обґрунтованого висновку, що при укладенні договору поруки права позивачки порушені не були, і визнав 1 безпідставним посилання в позові на ст. 65 СК України»; -\~Ухвалою Верховного\~Суду України\~від 12.09.2012\~року в\~справі №\~6-88цс12\~(рішення\~№26199012\~в Єдиному\~державному реєстрі\~судових рішень) , у якій зазначено : «... оскільки договір поруки укладено [PERSON] не в інтересах сім`ї він не породжує для його дружини [PERSON] ніяких обов`язків і за зобов`язаннями [PERSON] за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], а за його зобов`язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно [PERSON] і на частку у праві спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON], яка виділена йому в натурі. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору поруки недійсним у зв`язку з відсутністю згоди на його укладення дружини [PERSON], [PERSON]». По-третє, на думку представника відповідача ПП «БізонзТех2006» дозвіл позивача на укладання Договору не потрібен. Наряду з тим, що договір не стосується розпорядження майном і, як наслідок, апріорі не потребував дозволу позивача на його укладання, право [PERSON] укласти договір та визначати його умови за погодженням з іншою стороною договору - ПП «Бізон-Тех 2006», є беззаперечним з урахуванням, зокрема: - ст. 21 Конституції України: «Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними»; - ст. 19 Конституції України: «Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством»; - ст. 26 ЦК України: «1. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки.... 3. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом»; - ч. 1 ст. 3 ЦК України: «Загальними засадами цивільного законодавства є:... 3) свобода договору»; - ст. 627 ЦК України: «1. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості». Тому, твердження позивача, що договір укладений із порушенням вимог чинного законодавства, є нормативно необґрунтованим і не підтверджене жодним доказом. Як висновок. Викладеним вище підтверджується, що вимоги позивача безпідставно обґрунтовані посиланням на положення чинного законодавства (статті 65 СК, статті 368, 369 ЦК), яке не застосовується до спірних правовідносин, що розглядаються у цій справі. Так само безпідставним є посилання позивача на невідповідність договору вимогам ст. 203 ЦК, адже договір: 1) не суперечить вимогам чинного законодавства; 2) сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) відповідає внутрішній волі його учасників; 4) вчинений у формі, яка відповідає вимогам законодавства і 5) спрямований на настання реальних правових наслідків. Сукупність наведених фактів, наряду із визначеною ст. 204 ЦК презумпцією правомірності правочину, виключає можливість задоволення заявлених у цій справі позовних вимог, які знову ж таки, заявлені із посиланнями на законодавство, що не застосовується до спірних відносин. Що ж до посилань позивача на власні побоювання порушення її прав, які можуть мати лише теоретично в майбутньому, то хакі обставини, по-перше, навіть теоретично не можуть слугувати підставами для визнання договору недійсним, та, по-друге, є лише припущеннями позивача, посилання на які недопустимо відповідно до вимог цивільного процесуального права. Причиною подачі цього позову на думку ПП «Бізон-Тех 2006» стало невиконання грошових зобов`язань (несплата коштів за поставлений товар) за договором поставки № ТР-19 від 22.02.2016 року ТОВ «Агроцентр-Галичина», за яке поручились [PERSON] , який був керівником ТОВ «Агроцентр-Галичина» станом на 25.05.2017 року (дата укладання Договору), та [PERSON] , який був засновником (учасником) ТОВ «Агроцентр-Галичина» станом на вказану дату. І цей позов поданий лише для затягування розгляду господарської справи, яка розглядається Господарським судом про стягнення заборгованості. Позивач [PERSON] подала відповідь на відзив [PERSON] , у якому посилається на те, що у відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначає, що він не знав про обов`язковість письмової згоди його дружини на укладення договору поруки про забезпечення виконання умов Договору поставки № ТР-19 від 22.02.2016 року та Додаткової угоди № 1/2017 від 25.05.2017 року, - що укладений між ТОВ «Агроцентр-Галичина» та ПП «Бізон-Тех 2006». А окрім того [PERSON] підтвердив, що повідомляв [PERSON] , як представника ПП ( «Бізон-Тех 2006», що на момент укладення спірного договору поруки (25 травня 2017 року) перебував із позивачкою у шлюбі. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 от. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України вважається не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов`язки. Одночасно, також слід згадати і про правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відповідно до якого Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду р України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6- 1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі N° 6-533цс16 про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за і обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата ВС вказала на те, що укладення договору без згоди другого подружжя свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, та надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні ці третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому, оскільки договір поруки від 25 травня 2017 року укладений між [PERSON] та ПП «Бізон-Тех 2006» без згоди подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину, що має бути викладена окремо у письмовій формі із зазначенням конкретних дій, і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. В судовому\~засіданні представник\~позивача [PERSON] \~позов підтримав\~повністю.\~Представник відповідача\~ [PERSON] \~- [PERSON] проти позову не заперечив, вважає його обґрунтованим. Представник відповідача Приватного підприємства «Бізон-Тех 2006» Хомутов Г.В. проти позову заперечив, надав аналогічні пояснення. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач виходить з того, що 25 травня 2017 року її чоловік [PERSON] уклав договір поруки на забезпечення виконання зобов`язань Приватним підриємством «БІЗОН - ТЕХ 2006» перед іншим товариством. Пунктом 2.2, оскаржуваного договору передбачено, що: «Порукою поручителя забезпечується виконання основного договору в повному обсязі, тобто поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за основним договором, включаючи сплату основного боргу із сумою індексації ціни товару, процентів, неустойки, інших штрафних санкцій, втрат від інфляції, відшкодування збитків. Отже, є очевидним той факт, що між відповідачами було укладено оскаржуваний договір поруки, за яким [PERSON] взяв на себе зобов`язання відповідати перед відповідачем ПП«БІЗОН - ТЕХ 2006» на загальну суму 1 936 758,44 гри. Позивач вважає, що юридичним наслідком укладення договору поруки в даному випадку є розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю. Частиною 4 ст.369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно зі ч.2 ст.369 ЦК України, ч.1 ст.65 СК України передбачено, що розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Зважаючи на те, що позивачка не надавала згоди чоловіку [PERSON] на укладення договору поруки від 25.05.2017 року, і враховуючи те, що цей договір виходить за межі дрібного побутового правочину та його виконання може призвести до звернення стягнення на спільне майно подружжя (грошові кошти, заробітна плата, рухоме і нерухоме майно) набуте [PERSON] за час шлюбу і т.д., тому позивачка вважає, що цей договір суперечить нормам чинного законодавства та повинен бути визнаний судом недійсним. Разом з тим, такий висновок позивача є помилковим. Дійсно, в судовому засіданні встановлено, що чоловік позивача [PERSON] уклав договір поруки від 25 травня 2017 року в забезпечення виконання зобов`язань ПП «БІЗОН - ТЕХ 2006» перед ТОВ «Агроцентр-Галичина» за договором поставки № ТР-19 від 22.02.2016 року. Також встановлено, що такий договір укладений без письмової згоди позивачки, що визнали обидва відповідачі. Разом з тим, суд вважає, що для укладення договору поруки згода позивачки законом не передбачена, а тому доводи про порушення її прав є безпідставними. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч.1 ст.190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов`язки. На підставі ч.4 ст.65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї. Так, відповідно до положень стаття 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Статтею 554 ЦК України передбачені правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, зокрема у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Вище вказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. В той же час, суд погоджується із доводами представника відповідача ПП «Бізон-Тех 2006» про те, що для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільного майна подружжя. Укладаючи договір поруки, поручитель не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Тому посилання позивачки на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), відповідно до якого Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16 про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки він стосується укладення договір на відчуження спільного майна подружжя, а договір поруки таким не є, укладаючи договір поруки чоловік позивачки не розпоряджався спільним майном подружжя. Окрім того, помилковим є висновок позивачки про те, що цим договором порушені її права, оскільки у випадку невиконання основного зобов`язань настає відповідальність поручителя і чоловік буде відповідати по цій угоді спільним майном подружжя, а отже її частка у спільному майні подружжя буде зменшуватися. Згідно зі ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Оскільки вказана угода не укладалася в інтересах подружжя, сім`ї, а тому [PERSON] відповідатиме по зобов`язанню лише особистим майном, або часткою у майні подружжя, яка виділена йому в натурі. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги на положеннях закону не ґрунтуються, а тому є безпідставними і в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed