Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду 28.01.2019 року, з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», [PERSON] , [PERSON] , за участі третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] , згідно якого просила: Визнати недійсним Договір №87к, укладений 01.03.2018 року, укладений між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за Кредитним договором №73-100/01/14 від 24.01.2014 року, укладений між ПАТ «Фінбанк» та [PERSON] Визнати недійсним Договір №87і про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладений 01.03.2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] ; Визнати недійсним Договір купівлі-продажу прав вимоги за Кредитним договором №73-100/01/14 від 24.01.2014 року, укладений 02.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] ; Визнати недійсним Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за іпотечним договором, укладений 02.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим 27.01.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., зареєстрований за №598. Позовні вимоги мотивовані тим, що договори не відповідають вимогам ст.202, 203 ЦК України. Вказують, що за договором купівлі-продажу прав вимоги приховано договір факторингу. За договором факторингу фактором може бути фінансова установа або фізична особа-підприємець, яка має право на здійснення фінансованих операцій. Відповідно до вимог чинного законодавства банки можуть продавати борги лише суб`єктам господарювання. Таким чином, ПАТ «Платинум Банк» не мав права продавати права вимоги фізичним особам, тому такі договори слід визнати недійсними. Ухвалою суду від 04.02.2019 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 14.03.2019 року. До суду 04.03.2019 року надійшов відзив ПАТ «Платинум Банк», згідно якого просили відмовити у задоволенні позову, з огляду на те, що укладені договори відповідають умовам чинного законодавства. Крім того, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною, шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Тож, договір факторингу відрізняється від договору купівлі-продажу прав вимоги. До суду 13.03.2019 року від представника [PERSON] - адвоката Коток А.М. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просили відмовити у задоволенні позову, з огляду на наступне. До договору про відступлення права вимоги (цесії) застосовуються положення про договір купівлі-продажу. Норми щодо договору купівлі-продажу не встановлюють суб`єктних обмежень щодо продажу прав вимоги. Договір факторингу є зовсім іншим правочином, який не було укладено між сторонами, що є відповідачами по справі. У підготовчому засіданні 14.03.2019 року протокольною ухвалою, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 26.04.2019 року. До суду 24.04.2019 року надійшли письмові пояснення від представника [PERSON] - [PERSON] , згідно яких відзначено, що фізичні особи, які не є банком або фінансовою установою не можуть бути іпотекодержателем за договором іпотеки. Переуступка кредитного боргу фізичній особі суперечить вимогам ст. 1054 ЦК України. За договором цесії, право вимоги має бути придбане за його номінальною вартістю, якщо це не так, то договір підлягає визнанню недійсним. З метою належного повідомлення відповідача [PERSON] , розгляд справи у судовому засіданні 26.04.2019 року було відкладено на 03.07.2019 року. У судовому засіданні 03.07.2019 року розгляд справи було відкладено на 27.08.2019 року, у зв`язку з задоволенням відповідного клопотання представника позивача. У судовому засіданні 27.08.2019 року було оголошено перерву, з метою підготовки до судових дебатів на 21.10.2019 року. У судовому засіданні 21.10.2019 року представник позивача [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовоьнити. Представник [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. [PERSON] підтримав позовні вимоги. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 24.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №73-100/01/14, відповідно до якого кредитор надає позичальнику кредит в сумі 640 000 гривень, строком на 120 місяців з 24.01.2014 року по 23.01.2024 року. Відповідно до п. 1.5 вказаного кредитного договору, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставною вимогою, позичальник надає двокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . 27.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за №493 (а.с.15-20). Предметом іпотеки є двокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.27-29). Згідно Акту приймання-передачі правовстановлюючих документів на нерухомість від 27.01.2014 року провідний економіст відділу кредитного адміністрування [PERSON] прийняла на зберігання оригінали правовстановлюючих документів на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.32). 14.04.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» було укладено договір застави майнових прав, згідно п.1.1 якого, предметом застави за цим договором є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем та фізичними особами, перелік яких наведений у Додатках №1 та №2 до цього Договору (а.с.91-93). Згідно додатку №2 до вищевказаного договору, право вимоги до боржника [PERSON] було відступлено ПАТ «Платину Банк» (а.с.94). Згідно додатку №5 до вищевказаного договору, право вимоги до майнового поручителя [PERSON] було відступлено ПАТ «Платину Банк» (а.с.95 на звороті). Згідно Договору відступлення права вимоги №20150415-Г/1 від 15.04.2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та Публічним акціонерним товариством «Фінбанк», сторони вирішили питання про звернення стягнення за Договором застави майнових прав, що укладений між Сторонами 14.04.2015 року, на предмет застави шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється шляхом набуття новим кредитором права вимоги за договорами, що є предметом застави відповідно до Договору застави (а.с.96-98). Право вимоги до поручителя [PERSON] перейшло до ПАТ «Платину Банк», що вбачається з Додатку №2 до Договору відступлення права вимоги №20150415-Г/1 від 15.04.2015 року (а.с.99). 28.07.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» було укладено договір відступлення права вимоги за іпотечними договорами, включено з договором укладеним з [PERSON] (а.с.100-101). 01.03.2018 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та [PERSON] було укладено Договір №87К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, згідно якого та додатку №1 до якого, право вимоги до [PERSON] та [PERSON] перейшло до [PERSON] (а.с.104-106). Того ж дня, 01.03.2018 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та [PERSON] було укладено Договір №87і про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за договором іпотеки, за яким іпотекодавцем є [PERSON] (а.с.107-109). 02.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу права вимоги за Кредитним договором №73-100/01/14 від 24.01.2014 року (а.с.41, 134-135). Актом приймання передачі до договору купівлі-продажу права вимоги від 02.04.2018 року підтверджується факт передачі та отримання [PERSON] оригіналів договорів (а.с.42). Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №598 Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого до останньою перейшло право іпотекодержателя відносно квартири [ADDRESS] (а.с.44-46, 137-139). [PERSON] направляла [PERSON] та [PERSON] повідомлення-вимогу щодо виконання взятих на себе зобов`язань (а.с.140-143). З листа Державного підприємства спеціального зв`язку Одеський обласний вузол спеціального зв`язку №75 від 07.05.2018 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] відмовилися від отримання вищевказаних повідомлень-вимог (а.с.144). Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг листом повідомила [PERSON] про те, що інформація про [PERSON] та [PERSON] до Державного реєстру фінансових установ, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась (а.с.194). Відповідачі зазначають, що договір про відступлення права вимоги за кредитним договором є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання цього договору недійсним. Суд не може погодитися з такими доводами. З огляну на наступне. Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Частиною 3 ст. 1079 ЦК України передбачено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається з матеріалів справи, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, відбулася заміна кредитодавця, іпотекодержателя, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16) та у постанові від 31 жовтня 2018 року (справа №465/646/11). Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких, підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 10, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а оспорювані договори підлягають визнанню недійсними.

Outcome: approved