Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду 17 липня 2014 року з вищевказаним позовом, в провадження судді переданий 19 вересня 2014 року, посилаючись на те, що заочним рішенням від 24.03.2014 року Лозівського міськрайонного суду Харківської області вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у сумі 150000 гривень. Під час укладання договору позики на підставі розписки від 15.01.2011 року, відповідно до якої [PERSON] позичив у [PERSON] 150000 гривень та зобов»язувався повернути грошові кошти на першу її вимогу, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. В зв»язку з тим, що позивач ніяким чином не знала про зазначену позику, вважає даний договір позики недійсним. Крім того позивач є інвалідом 2 групи, а тому позбавлена можливості сплачувати будь-які кошти. В зв»язку з цим вимушена звернутися до суду та просить визнати недійсним договір позики укладений [PERSON] та [PERSON] від 15.01.2011 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог та зазначила, що Заочним рішенням від 24.03.2014 року Лозівського міськрайонного суду Харківської області у справі №629/775/14-ц (далі по'тексту - заочне рішення) було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у сумі 150000,0 грн.. Про винесене заочне рішення вона дізналася 16.04.2014 року під час судового засідання у іншій справі №629/311/14-ц Лозівського міськрайонного суду Харківської області щодо розподілу майна подружжя, що підтверджується копією заперечень. Про такий борг у колишнього чоловіка ніколи раніше нічого не чула, вважає це вигадкою. Оскільки, позивача не було залучено та не повідомлено про розгляд судом справи щодо стягнення із [PERSON] коштів за договором позики та не погоджуючись із заочним рішенням від 24.03.2014 року Лозівського міськрайонного суду Харківської області, нею це заочне рішення було оскаржено. На даний час подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Як зазначив суд у мотивувальній частині заочного рішення між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на підставі розписки від 15.01.2011 року, відповідно до якої [PERSON] позичив у [PERSON] 150000,0 грн. та зобов'язувався повернути грошові кошти на першу її вимогу. Саме в цей час, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі та фактично проживала із [PERSON], що підтверджується копією Рішення від 01.10.2012 року Лозівського міськрайонного суду Харківської області, яке додається. Але ні про отримані колишнім чоловіком гроші, ні про боргову розписку їй нічого не було відомо. Зі змісту заочного рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу не вбачається, що позика від імені [PERSON] укладалася в інтересах та на потреби сім'ї. Натомість зі змісту заочного рішення вбачається, що при розгляді справи [PERSON] позов визнав повністю (заперечень до позову не заявляв, в судове засідання не з'явився, заочне рішення не оскаржував,) та не заявляв клопотання про залучення у зв'язку із вимогою про стягнення боргу з колишньої дружини у якості співвідповідача. Згідно ч. З ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші та інше майно, які було одержано за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою сторін. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за взаємною згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім'ї. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що оскільки договір, укладений в інтересах сім'ї, створює обов'язки для кожного із подружжя, то надання згоди на укладення одним із подружжя будь - якого договору в інтересах сім'ї, що виходить за межі дрібного побутового, другим із подружжя, є обов'язковим. Таким чином, укладення чоловіком в інтересах сім'ї договору позики без згоди дружини суперечить ст. 65 СК України. Відсутність такої згоди є підставою для визнання договору (правочину) недійсним, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. З огляду на викладене, вважаза необхідне звернути увагу суду на те, що сума договору позики від 15.01.2011 року складає 150 000,0 грн., а тому договір позики виходить за межі дрібного побутового, предмет даного договору відноситься до цінного майна. Фактично нею не надавалось жодної згоди на укладання жодного договору позики, тому є всі підстави вважати даний договір позики недійсним. Також у 2011 році сторонами не придбавалось ніякого майна на таку суму. Позичені кошти є значною сумою, а доходи їхньої сім'ї є значно нижчими, що підтверджується довідками про доходи, які містяться в матеріалах справи №629/311/14-ц Лозівського міськрайонного суду Харківської області щодо розподілу майна подружжя. Саме про таке застосування норм права свідчить постанова Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року по справі № 6-163цс12, яку у відповідності до ст.360-7 ЦПК України і просить врахувати при винесенні рішення. Крім того, вважає, що укладення договору позики «заднім числом» має лише одну мету - не допустити звернення стягнення на майно, що об'єктом права спільної сумісної і власності в разі задоволення моїх позовних вимог про розподіл майна подружжя у справі і №629/311/14-ц Лозівського міськрайонного суду Харківської області, розгляд якої ще триває. Підтвердженням цього є той факт, що під час розгляду справи щодо стягнення коштів за договором позики [PERSON] не заявляв клопотання про залучення колишньої дружини у якості співвідповідача, натомість у своїх запереченнях на позовну заяву про розподіл спільного майна [PERSON] так і зазначає, щодо складу майна, що підлягає поділу повинні бути включені боргові зобов'язання на підставі його боргової розписки від 15.01.2001 року на потреби родини, копія заперечень додається. Представник позивача [PERSON], повністю підтримала позовні вимоги, своєї довірительки. В свого чергу [PERSON] зазначила, що дана розписка є фіктивним документом. І на справді, у [PERSON], [PERSON], ніколи грошові кошти не займав. Це все зроблено з метою, уникнути розподілу сумісно нажитого майна між колишнім подружжям [PERSON]. Щоб [PERSON] не претендувала при розподілі майна на часину сумісно нажитого майна, по цивільній справі, яку розглядала суддя Помазан В.А.. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та надала письмове заперечення, в якому зазначила, що ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Так, позивач, як підставу для звернення до суду посилався на положення ч. З ст. 61, 65 Сімейного ідексу України та ст. 203,215 ЦК України.(В обґрунтування своїх вимог позивач стверджує, що нею не була надана згода на укладання значного правочину (договору позики 150 000 грн.), а тому він підлягає визнанню недійсним, вважає позовні вимоги позивача необгрунтованими з огляду на наступне: Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.В той же час, Позивачка приймала участь в апеляційному провадженні за її апеляційною скаргою за результатами якої, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03.06.2014 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24.03.2013 року залишено без змін. Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що: «Посилання апелянта на те, що оскаржуваним нею рішенням порушені її права, у зв'язку з тим, що у неї, як одним із подружжя є підстави для визнання договору позики недійсним, та вона звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, суперечать вимогам діючого законодавства, яке регулює відповідні правовідносини та встановленим по справі обставинам, оскільки положення ст. 65 Сїмейного кодексу України, щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України, є правочином, щодо отримання у власність грошових коштів.» Отже, судом апеляційної інстанції вже досліджувались доводи [PERSON] щодо дійсності даного правочину, а також те, що даний правочин ніяким чином не впливає на права та обов'язки іншого з подружжя, адже згідно з ч. 1 ст. 73 та ч. 6 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» за зобов'язанням одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі, а порядок визначення частки майна боржника з майна, яким він володіє спільно з іншими особами, встановлено ст.. 379 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну і дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.ст. 629,628 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання (сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст.ст. 525,526,530 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому зикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у ій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Таким чином, положення статті 65 СК України стосуються порядку розпорядження майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак, згода чоловіка на укладення дружиною договору позики, який є правочином щодо отримання грошових коштів у власність непотрібна. Отже, враховуючи зміст спірних правовідносин, а також встановлений судом апеляційної інстанції в ухвалі від 03.06.2014 року у справі № 629/775/13-ц, факт відсутності порушеного права [PERSON], підстав для задоволення даного позову немає. Відповідач [PERSON], жодного разу у судові засідання не з»явився і не повідомив суд про причини своєї неявки, тоді як про день, час та місце слухання справи, судом повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про отримання судових повісток, які містяться в матеріалах цивільної справи. Будь-яких заяв чи клопотань по справі, ним не подано. Не скористався відповідач і свої правом на подання заперечення на позов з посиланням на докази, якими він їх обґрунтовує, право на яке, судом йому було роз»яснено в Ухвалі суду про відкриття провадження по справі, яку ним от рано 26.09.2014 року. Згідно до положення ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом з»ясовано, що [PERSON] та [PERSON], перебували між собою у зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 1994 року. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01.10.2012 року, за позовом [PERSON], шлюб між подружжям було розірвано. Рішення набрало законної сили 11.10.2012 року (а.с.№6). В свою чергу, судом також з»ясовано, що 24.03.2014 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області буду ухвалено Заочне рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (а.с.№4). Даним рішенням суду встановлено, що [PERSON] 15.01.2011 року взяв у борг по розписці у [PERSON], грошову суму в 150 000 грн., які зобов»язувався повернути на першу ж її вимогу, про те не повернув. За результатами розгляд у справи, судом з відповідача стягнуто суму боргу в 150 000 грн. (а.с.№4). Дані обставини не підлягають доказуванню по даній цивільній справі, так як відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, які встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто, з вищевказаного рішення суду (а.с.№4), судом вбачається що [PERSON], взяв у борг у [PERSON], суму боргу в 150 000 грн. саме 15.01.2011 року, тобто в той час, коли подружжя [PERSON], ще пере бували у зареєстрованому шлюбі. Статтею 3 Сімейного Кодексу України визначено, що сім»я є первинним та основним осередком суспільства. Сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Частина 6 ст.7 СК України встановила, що жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. У судовому засіданні позивач пояснила, що вони з [PERSON] проживала добре як подружжя та сім»я і виховували дитину. На її думку, вони жили в любові, повазі одне до одного, між ними було взаємопорозуміння. Для неї великою несподіванкою було отримання із суду виклику на судове засідання щодо їх розлучення. Адже, чоловік їй про це нічого не говорив, між ними не було ні сварок та ні яких конфліктів. Про отримання в бог у [PERSON] ще в 2014 році боргу, він їй нічого не повідомляв, грошей цих вона не бачила і в сім»ю вони нічого цінного не купували. Всі речі побуту, ними придбавалися за мірою можливості, так як сім»я великого матеріального достатку ніколи не мала. Будь-яких розмов з приводу кредитів чи взяття у будь кого у борг грошей, [PERSON], також з нею не мав. Так як вони не планували купувати якихось цінних речей. Відповідно до ст.202 ЦПК України - правочином дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Частиною 1 ст. 203 ЦК України, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою сторін. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за взаємною згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім'ї. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що оскільки договір, укладений в інтересах сім'ї, створює обов'язки для кожного із подружжя, то надання згоди на укладення одним із подружжя будь - якого договору в інтересах сім'ї, що виходить за межі дрібного побутового, і надання другим із подружжя, письмової згоди на його укладення, є обов'язковим. Тобто, виходячи з вище викладеного, вбачається, що [PERSON], не надавала згоди у письмовій формі на укладення договору позики [PERSON]. В свою чергу, виходячи із суми боргу, а це 15 000 грн. - то він виходить за межі дрібного побутового і відноситься до цінного майна. Статтею 21 Конституції України визначено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. В свою чергу, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За положеннями ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред'явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. Отже, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення всіх учасників процесу, вивчивши всі докази по справі, суд знаходить уточнений позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Положенням ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичний осіб, поданих відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved