Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, який у встановленому законом порядку неодноразово уточнювала, та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 84/100 ідеальної частини будинку № 1 по вул. Кінцева у м. Львові загальною площею 328,1 кв.м., житловою площею 120,6 кв.м.; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 8/100 ідеальних частин цього будинку за кожним. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у 2004 році придбала 2/5 частин житлового будинку за адресою м. Львів, вул. Кінцева, 1. Після придбання здійснила його реконструкцію, після якої вона користується наступними приміщеннями: в підвалі гараж ІІІ/58,10 кв.м., підвал VI/10 кв.м., на першому поверсі санвузол 2-1/6,0 кв.м., житлова кімната 2-2/21,30 кв.м., вбиральня 2-3/1,50 кв.м., коридор 2-4/1,0 кв.м., коридор 2-5/19,0 кв.м., хол 2-6/40,10 кв.м., кухня 2-7/18,10 кв.м., в мансарді житлова кімната 2-8/37,10 кв.м., санвузол 2-9/4,60 кв.м., душова 2-10/1,0 кв.м., сауна 2-11/4,80 кв.м., сходова клітка 2-12/10,20 кв.м., житлова кімната 2-13/20,0 кв.м., житлова кімната 2-14/15,50 кв.м.; огорожа № 2, ворота № 5, хвіртка № 6, що становить 84 % від усього будинку або 84/100 його ідеальної частки. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], як співвласники цього будинку користуються наступними приміщеннями: в підвалі підвал І/3,0 кв.м., підвал ІІ/7,0 кв.м.; на першому поверсі кухня 1-1/6,20 кв.м, житлова кімната 1-2/10,90 кв.м., житлова кімната 1-3/15,20 кв.м., коридор 1-4/2,50 кв.м., санвузол 1-5/2,60 кв.м., відкрита веранда V/11,7 кв.м., гараж літ. «Г», хвіртка № 1, огорожі №3, № 8, ворота № 4, що становить 16 % від усього будинку або 16/100 його ідеальної частки, відповідно кожен з них по 8/100 ідеальної частки. За даним будинковолодінням згідно рішення виконкому Львівської міської ради № 797 від 14.07.1959р. закріплена земельна ділянка загальною площею 619,3 кв.м. Проведена реконструкція відповідає державним будівельним нормам та нормам санітарної і пожежної безпеки. Висновком спеціаліста підтверджено, що проведена добудова та надбудова не вплинула негативно на стан приміщень квартири № 1 даного будинку та крім цього, не погіршила інсоляцію приміщень і являється окремо ізольованою частиною будинку. Аналогічно, позитивний висновок щодо проведеного будівництва надано Личаківським РВ м. Львова ГУ МНС України у Львівській області та Личаківською районною санітарно-епідеміологічною станцією м. Львова. Згідно довідки УЕГГ м. Львова ВАТ «Львівгаз», внутрішньо будинкова газова мережа та газове обладнання після проведеної реконструкції прийнято в експлуатацію, договори на газопостачання природного газу укладено, відхилень від вимог чинного законодавства при проведенні реконструкції не виявлено. Таким чином, за відсутності порушень державних будівельних норм та інтересів інших осіб, просить визнати право власності на будинок після його реконструкції в судовому порядку відповідно до часток, якими по факту користуються співвласники. В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 03.08.2013р. [PERSON] позовні вимоги підтримала. Дала пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Представник відповідача ЛМР згідно належної довіреності від 20.01.2012р. [PERSON] поти обґрунтованості позову заперечив, оскільки визнання права власності на самочинне будівництво можливо виключно після надання позивачу та іншим співвласникам у власність земельної ділянки, на якій таке будівництво здійснено. Оскільки земельна ділянка на якій розташований спірний будинок не перебуває у власності його співвласників, визнання права власності є неможливим і тому, в задоволенні позову просить відмовити. Крім того, в позові ставляться вимоги про визнання права власності за відповідачами, що не є способом захисту порушеного права та додатково виключає можливість їх задоволення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Попередньо, скерували до суду спільну заяву про їх обізнаність щодо суті спору, в якій підтвердили, що дійсно, у фактичному користуванні кожного із співвласників перебувають приміщення, про які згадано в позовній заяві. Тому, не заперечують проти визнання за ними права власності на житловий будинок по 8/100 ідеальних частин за кожним, а за позивачем права власності на 84/100 частки. За погодженням з представниками позивача та ЛМР, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.05.2014р. (а.с.141-145), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.03.2015р. та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.08.2015р. (а.с.138-140) визнано частково недійсним договір купівлі-продажу 2/5 частин житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Кінцева, 1 укладений 30 грудня 2004 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №8347, в частині встановлення стороною договору «покупець» [PERSON] замість [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на 2/5 частини житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Кінцева, 1. На підставі вказаного судового рішення позивачем 09.02.2016р. проведено державну реєстрацію права власності на 2/5 частин вказаного житлового будинку, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.165-166). Згідно даних технічного паспорта від 03.12.2008р. (а.с.15-20), після купівлі будинку за договором від 30.12.2004р. його було реконструйовано шляхом добудови окремих приміщень та в кінцевому, його загальна плаща становить 328,1 кв.м., житлова 120,6 кв.м. Згідно нотаріально посвідченої заяви співвласників будинку від 16.05.2015р. (а.с.180), після проведеної реконструкції у користуванні позивача знаходяться наступні приміщення: в підвалі гараж ІІІ/58,10 кв.м., підвал VI/10 кв.м., на першому поверсі санвузол 2-1/6,0 кв.м., житлова кімната 2-2/21,30 кв.м., вбиральня 2-3/1,50 кв.м., коридор 2-4/1,0 кв.м., коридор 2-5/19,0 кв.м., хол 2-6/40,10 кв.м., кухня 2-7/18,10 кв.м., в мансарді житлова кімната 2-8/37,10 кв.м., санвузол 2-9/4,60 кв.м., душова 2-10/1,0 кв.м., сауна 2-11/4,80 кв.м., сходова клітка 2-12/10,20 кв.м., житлова кімната 2-13/20,0 кв.м., житлова кімната 2-14/15,50 кв.м.; огорожа № 2, ворота № 5, хвіртка № 6. У користуванні відповідачів [PERSON], [PERSON] перебувають приміщення в підвалі підвал І/3,0 кв.м., підвал ІІ/7,0 кв.м.; на першому поверсі кухня 1-1/6,20 кв.м, житлова кімната 1-2/10,90 кв.м., житлова кімната 1-3/15,20 кв.м., коридор 1-4/2,50 кв.м., санвузол 1-5/2,60 кв.м., відкрита веранда V/11,7 кв.м., гараж літ. «Г», хвіртка № 1, огорожі №3, № 8, ворота № 4. У спільному користуванні сторін залишається огорожа № 7 в цоколі. Згідно висновку спеціаліста № 08/01-09 від 06.02.2009р. (а.с.7-12), реконструкція приміщень квартири № 2 в житловому будинку по вул. Кінцевій, 1 у м. Львові відповідає будівельним, санітарно-технічним та протипожежним нормам, зокрема п. 2.24, 2.27, 2.31, 3.2, 3.4, 3.6, 5.13 ДБН В.2.21-5-2205 «Житлові будинки. Основні положення», п. 5.9 ДБН В1.1-7-2002 «Пожежна безпека обєктів будівництва». Реконструкція приміщень квартири № 2 в житловому будинку по вул. Кінцевій, 1 у м. Львові з прибудовою та надбудовою не вплинули негативно на стан приміщень квартири № 1 даного будинку, не погіршили інсоляцію приміщень даної квартири і являється окремо ізольованою частиною даного будинку, так як і квартира № 1 і квартира № 2 забезпечені безпосередніми виходами на прибудинкову територію та вулицю. Листом від 26.12.2008р. (а.с.29) Личаківський РВ м. Львова ГУ МНС України у Львівській області погодив проектні пропозиції на реконструкцію індивідуального житлового будинку. Крім того, згідно листа Санепідемстанції Личаківського району м. Львова від 12.01.2009р. (а.с.30), в ході розгляду проекту відхилень по площам, набору приміщень від вимог ДБН В.2.2-15-2005 не встановлено. Згідно довідки УЕГГ м. Львова ВАТ «Львівгаз» від 29.12.2008р. (а.с.31), внутрішньо будинкова газова мережа та газове обладнання [ADDRESS] прийнято в експлуатацію. Відповідні договори на газопостачання природного газу укладено. Спільною, нотаріально посвідченою заявою від 30.05.2009р. (а.с.179) інші співвласники будинку відповідачі [PERSON] та [PERSON] дали згоду на проведення позивачем реконструкції належної останній частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд та узаконення здійснених переобладнань та добудов. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як зазначено в Преамбулі ЗК УРСР 1970 року, Декретом «Про землю» Другого Всеросійського зїзду Рад від 26.10.1917р., запровадженим в Українській РСР відповідно до постанови Першого Всеукраїнського зїзду Рад, приватна власність на землю була скасована. Аналогічна заборона щодо можливості виникнення у громадян права приватної власності на землю закріплювалась в ч. 3 ст. 3 ЗК УРСР 1970р., відповідно до якої земля визнавалась виключно власністю держави і надавалась тільки в користування. Вказаний Земельний Кодекс вводився в дію з 01.01.1971р. згідно із ст. 1 Закону Української РСР «Про затвердження Земельного кодексу Української РСР». На виконання вимог ст. 2 цього Закону, Президією Верховної ради Української РСР видано Указ від 25.12.1970р. «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР». Згідно п. 7 цього Указу, надані громадянам до 1 січня 1971 року присадибні земельні ділянки, а також земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва і для городів зберігаються в розмірах, передбачених раніше діючим законодавством. Відповідно до розяснень, наданих в п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України», під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Так, за правилами ч. 2 ст. 87 ЗК УРСР 1970р., земельні ділянки для житлового, промислового та іншого капітального будівництва надаються державним підприємствам, організаціям і установам, а також житлово-будівельним кооперативам та окремим громадянам для індивідуального житлового будівництва у безстрокове користування за рішенням виконавчого комітету міської Ради народних депутатів у відповідності з генеральним планом розвитку і забудови міста. У справі яка розглядається судом встановлено, що за спірним будинком, у період, коли права приватної власності на земельну ділянку не існувало, згідно рішення Виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих № 797 від 14.07.1959р. (а.с.14) залишено в користуванні земельну ділянку площею 619,3 кв.м. План вказаної земельної ділянки відображено в технічному паспорті на будинок (а.с.16). Інститут права приватної власності вперше на законодавчому рівні запроваджено Земельним Кодексом УРСР 1990р., який, згідно Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990р. вводився в дію з 15.03.1991р. Разом з тим, поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у звязку з непереоформленням правового титулу. Чинний ЗК України в ст. 92 визначив право постійного користування земельною ділянкою як право \~володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. В п. п. 5.4, 5.5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005р., ухваленого у справі про постійне користування земельними ділянками зазначено, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод. Конституція України закріпила рівність субєктів права власності перед законом, гарантії права власності та обовязки власників, положення про те, що сама власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (статті 13, 41 Конституції України). Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. Так, поняття «набувають права» за змістом частини другої статті 92 та частини першої статті 116 чинного ЗК України в аспекті вимоги переоформлення права користування земельною ділянкою не відповідає вимозі ясності і визначеності правової норми: зазначені положення припускають поширення цього поняття лише на випадки первинного отримання земельної ділянки із земель державної та комунальної власності підприємствами, установами та організаціями, що належать до державної або комунальної власності, а також громадянами та юридичними особами, які набувають права власності та користування земельними ділянками. Визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Давши правову оцінку нормативним документам, що регулюють суспільні відносини в сфері постійного користування земельною ділянкою та визнавши можливість громадян продовжувати користуватись земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування без будь-яких обмежень у звязку з не переоформленням правового титулу, Конституційний Суд України в згаданому вище рішенні визнав неконституційним п. 6 Розділу Х «Перехідних положень» ЗК України 2001 року щодо зобовязання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Одним із прав землекористувача, відповідно до «ґ» ч. 1 ст. 94 ЗК України є право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. За таких обставин справи, суд не може погодитись з позицію представника відповідача про те, що позивач не є належним користувачем земельної ділянки внаслідок чого не вправі здійснювати реконструкцію належного їй будинку. По суті, заперечення останнього ґрунтуються на приписах ч. 3 ст. 376 ЦК України, однак враховуючи, що на момент первинної передачі земельної ділянки в користування, що мало місце в 1959р. не існувало інституту приватної власності, а після запровадження такого інституту та отриманням позивачем у власність житлового будинку в неї не виникло обовязку в зміні правового титулу земельної ділянки та одночасно, не припинилось право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди, норми ч. 3 ст. 376 ЦК України на дані правовідносини не поширюються. Спірні правовідносини у справі яка розглядається регулюються нормами ч. 5 ст. 375 ЦК України, згідно з якою, за користувачем земельної ділянки можливо визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно за умови, що це не порушує права інших осіб. Вище уже зазначалось, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], як співвласники житлового будинку нотаріально засвідченою заявою надали свою згоду на проведення реконструкції житлового будинку та його узаконення. Заявою про визнання позову останні фактично підтвердили відсутність порушень їхніх прав після реконструкції житлового будинку, що в сукупності, за правилами ч. 5 ст. 376 ЦК України, виключає будь-які перешкоди у визнанні права власності. Тому, враховуючи висновки Конституційного Суду України, наведені в згаданому вище рішенні про те, що виключається будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у звязку з непереоформленням правового титулу, позовну вимогу про визнання за позивачем права власності на 84/100 частин житлового будинку суд визнає обґрунтованою та ухвалює рішення про її задоволення. Одночасно, підлягають задоволенню вимоги про визнання права власності за відповідачами. При цьому, позиція представника ЛМР з приводу того, що визнання права власності на такі частки можливе лише за позовом самих відповідачів суд визнає помилковою. Як вбачається з матеріалів справи, останнім належало по 3/10 частки житлового будинку, а позивачу, до ухвалення даного рішення 2/5 його частки. Правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Уданій справі не визнання за відповідачами права власності на ідеальну, фактичну частку і залишення у їх власності 6/10 частки спірного будинку створить перешкоди у здійсненні прав позивача як одного із співвласників, оскільки площа приміщень та самі приміщення, які перебували у власності відповідачів залишаються незмінними. Тому, не в інтересах відповідачів, а в інтересах самого позивача за відповідачами належить визнати право власності на ідеальну частку, дробний, а не фактичний вираз якої змінився у звязку з проведеною добудовою. Враховуючи вищенаведене, позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved