Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму позики у розмірі 34200 грн. та відсотки у розмірі 19480 грн. 88 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що 04.08.2014 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідачем була написана відповідна розписка, згідно якої відповідач зобов`язався повернути позивачу борг у розмірі 35000 у строк до 31.12.2014 року. 03.08.2014 року відповідач частково повернув позивачеві грошові кошти у розмірі 800 грн., про що зробив власноручний запис на звороті розписки. Однак, до теперішнього часу відповідач решту грошових коштів за договором позики позивачеві не повернув, у зв`язку з чим позивач змушена була звернутись до суду з даним позовом та просити стягнути з відповідача суму неповернутої позики у розмірі 34200 грн. та відсотки відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України у розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 01.01.2015 року по 27.12.2017 року у розмірі 19480 грн. 88 коп. Позивач та її представник у судове засідання надали письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд у разі неявки відповідача ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак до суду не з`явився. Між тим, у матеріалах справи міститься відзив на позов, наданий відповідачем попередньому складу суду, згідно якого відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому, зауважував, що він від позивача грошових коштів у зазначеній сумі не отримував, а правова природа існування вказаної розписки не пов`язана з передачею йому грошових коштів у борг, позаяк не містить підтвердження отримання ним у борг грошових коштів. Зазначив, що у даному випадку позивачем не надано належних доказів факту передачі та отримання ним грошових коштів, що в свою чергу не породжує обов`язку їх повернення. При цьому вказав, що ним дійсно складалась вказана розписка, але правовою підставою передачі позивачеві коштів було за виконання деяких робіт, однак у зв`язку з невиконанням позивачем домовленості щодо здійснення певних видів робіт у нього не виникло підстав для передачі коштів позивачеві, а отже і грошових зобов`язань. Так, на вказаний відзив позивачем була надана відповідь, згідно якої позивач зазначила, що відповідач вказує, що він не отримував грошових коштів у зазначеній сумі та те, що правова природа існування даної розписки не пов`язується з передачею йому коштів, однак при цьому відповідач у порушення вимог ст. 81 ЦПК України не наводить жодних посилань на докази, що могли б підтвердити його твердження. Зауважила, що саме по собі зобов`язання повернути грошові кошти свідчить про попереднє їх отримання, оскільки неможливо брати на себе зобов`язання повернути те, що не отримував. Разом з тим, позивач не погодилась з твердженнями відповідача, що правовою природою даної розписки є виконання певних робіт, оскільки при виникненні правовідносин при виконанні робіт, наданні послуг, тощо, в яких завжди відповідно до вимог цивільного законодавства одна сторона бере на себе зобов`язання виконати роботи або надати послуги, а інша сторона бере на себе зобов`язання оплатити ці роботи/послуги, але ніяк не повернути грошові кошти. Окрім того, звернула увагу суду на те, що відповідач жодними доказами не підтверджує факт виконання робіт, а, відповідно, правову підставу застосування інших правових норм, крім ст. 1046 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Так, в матеріалах справи міститься розписка від 04.08.2014 року, підписана відповідачем, згідно якої останній зобов`язався повернути позивачеві грошові кошти у розмірі 35000 грн. у строк до 31.12.2014 року (а.с.43). Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. У постанові від 11.11.2015 року (справа №6-1967цс15) Верховний Суд України зазначав, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. При цьому, Верховний Суд України розглядаючи справу №359/1227/16-ц у постанові від 12.04.2018 року зазначив, що розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю не може розцінюватися як самостійний договір позики, оскільки є лише документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи факт укладення договору, зміст умов договору та факт отримання боржником певної грошової суми. Отже, у даному випадку відповідач надаючи позивачеві розписку, тобто борговий документ, що видається боржником кредитору після передання грошової суми, зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 35000 грн. до 31.12.2014 року, відображаючи таким чином зміст умов договору позики. Разом з тим, розписка містить дату її надання - 04.08.2014 року, що відповідно посвідчує факт передання грошової суми. Доводи відповідача про те, що правовою підставою передачі позивачеві коштів було за виконання деяких робіт, однак у зв`язку з невиконанням позивачем домовленості щодо здійснення певних видів робіт у відповідача не виникло підстав для передачі коштів позивачеві, а отже і грошових зобов`язань, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем на їх підтвердження не було надано жодного належного та допустимого доказу. Таким чином, з огляду на зміст наданої боргової розписки, зміст поданих сторонами відзиву на позов та відповіді на відзив, а також письмових доказів, можливо дійти висновку, що між сторонами існують правовідносини виключно за договором позики, а не інші правовідносини. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 18.09.2013 року № 6-63 цс 13; від 02.07.2014 року № 6-79 цс 14. Відтак, зважаючи на вище викладене, суд уважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача визначену останнім суму заборгованості за розпискою у розмірі 34200 грн. з урахуванням поверненої, як зазначає у своєму позові позивач, відповідачем суми у розмірі 800 грн. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача відсотків відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України у розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 01.01.2015 року по 27.12.2017 року у розмірі 19480 грн. 88 коп., суд зазначає наступне. Відповідно до положень, закріплених в частині першій статті 1048 ЦК України, на які посилається позивач обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення з відповідача на свою користь відсотків за договором позики, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, дослідивши надані позивачем розрахунки нарахування відсотків, які на її думку підлягають стягненню з відповідача, судом установлено, що період їх нарахування зазначений позивачем саме з 01.01.2015 року по 27.12.2017 року, є невірним, з огляду на наступне. Норми, які регулюють виниклі правовідносини сторін містяться в Главі 71 ЦК України («Позика. Кредит. Банківський вклад»). Нарахування процентів припиняється після спливу визначеного в розписці строку на який було надано кошти, тобто 31.12.2014 року, та після зазначеної дати інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12. Таким чином, розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України у даному випадку повинен бути розрахований за період з 04.08.2014 року по 31.12.2014 року. Так, облікові ставки Національного банку України, які діяли за період з 04.08.2014 року по 31.12.2014 року становлять: -з 04.08.2014 року по 12.11.2014 року - 12,5% річних; -з 13.11.2014 року по 31.12.2014 року - 14% річних. Розмір процентів за вказаний період розраховується за формулою: сума боргу за договором х облікову ставку НБУ/100/365 х кількість днів у періоді, в якому діяла відповідна облікова ставка НБУ. Відтак, розмір відсотків за період з 04.08.2014 року по 31.12.2014 року складає 1825 грн. 72 коп., виходячи з наступного розрахунку: 1). 34200 х 12,5/100/365 х 101 = 1182 грн. 95 коп.; 2). 34200 х 14/100/365 х 49 = 642 грн. 77 коп.; 3). 1182 грн. 95 коп. + 642 грн. 77 коп. = 1825 грн. 72 коп. Отже, виходячи з вищевикладеного, судом установлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань відповідно до умов укладеного договору позики, що передбачає стягнення з відповідача на користь позивача: -суми позики у розмірі 34200 грн., -відсотків за договором позики відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України у розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 04.08.2014 року по 31.12.2014 року у розмірі 1825 грн. 72 коп. а разом слід стягнути з відповідача на користь позивача 36025 грн. 72 коп. Разом з тим, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 640 грн. (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: partial