Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на ту обставину, що він та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 20 червня 2002 року. У період спільного життя відповідачкою була придбана квартира за адресою: [ADDRESS]. Даний об'єкт нерухомості був переобладнаний і перепланований в нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] 26 грудня 2013р. був виготовлений технічний паспорт ДКП БТІ на вищевказане нежитлове приміщення. Відповідач відмовляється добровільно переоформити частину нежитлового приміщення на позивача, тому позивач був змушений був звернутися до суду з позовом, в кому посилаючись на положення Цивільного кодексу України, ст. ст. 60-63 , Сімейного кодексу України просив суд визнати за [PERSON]. і [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на нежитлова приміщення № 1 офісу-магазину з прибудовою і вхідним ганком, загальною площею 81, 5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в рівних частинах - по 1/2 частини за кожним. Відповідачем подано зустрічний позов, прийнятий судом до провадження, в якому вказала, що їй на праві особистої власності належала квартира за адресою: [ADDRESS], яка була переобладнана в нежитлове приміщення офісу-магазину за адресою: [ADDRESS] Позивач, вказуючи, що квартира є її власністю, переобладнання здійснено виключно нею та за її рахунок, посилаючись на положення Цивільного кодексу України, просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову, визнати за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення № 1 офісу-магазину з прибудовою і вхідним ганком загальною площею 81,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні сторони участі не приймали. Позивач [PERSON] надав заяву про розгляд справи в його відсутність, просив позовні вимоги задовольнити. Представник [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, просила позов задовольнити. З урахуванням наведеного суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ЦПК України розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи та перевіривши надані докази, суд дійшов наступного. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Положеннями ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1, 71 ч.1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Встановлено, що сторони справи з 20 липня 2002 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5). Квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2013 року, право власності зареєстроване за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.04.2013 року (а.с. 20, 21). Спірна квартира складається з нежитлового приміщення офісу-магазину з прибудовою та вхідним ганком (а.с. 6-7). Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи перебудова приміщення виконана без відхилення від робочого проекту, прибудова відповідає державним стандартам, будівельним нормам та правилам, нормативним актам з протипожежної безпеки та санітарному законодавству та придатна до подальшої експлуатації. Також в судовому засіданні встановлено, що перебудова квартири виконана [PERSON]. власними засобами та за власні кошти. Ст. 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання прав. Ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації. Роз'ясненнями, наданими в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. При таких обставинах, суд вважає вимоги зустрічного позову [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє.

Outcome: approved