Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача додаткові витрати, понесені нею на лікування неповнолітньої дитини, у сумі 20 000 грн. Вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], яка має статус «дитина з інвалідністю». У квітні 2017 року вона була змушена звернутись до лікарів-стоматологів для лікування неповнолітньої дочки, та понесла витрати, які становлю близько 28 100 грн. Відповідач участі у матеріальному утриманні дитини не приймає. Тому позивач звернулась до суду з відповідним позовом. У судове засідання позивач та її представник не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, надіслали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали у повному обсязі та прохали про його задоволення. Враховуючи, що відповідач, який був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи не з'явився в судове засідання без повідомлення причин своєї неявки та з урахуванням заяви позивача, суд вирішив на підставі ст.280 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з'ясувавши всі обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, приходить до наступного. Сторони по справі мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO] (а.с.7). З матеріалів справи убачається, що неповнолітня [PERSON], [INFO], з 2005 року має статус «дитина з інвалідністю» (а.с.10,11,14-18,19). Позивач по справі перебуває на обліку в Кременчуцькому об'єднаному управлінні ПФУ отримуючи пенсію по інвалідності розмір якої, за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року, становить 8 672 грн. та державну соціальну допомогу дітям-інвалідам, яка становить 8 572 грн. за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року, що підтверджується відповідними довідками (а.с.20,21). Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 19.06.2017 з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше встановленого законом мінімального розміру аліментів на одну дитину, починаючи з 07.04.2017 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.54). Згідно довідки-розрахунку, наданої Горішньоплавнівським міським ВДВС ГТУЮ у Полтавській області [PERSON] має заборгованість по несплаті аліментів, яка станом на 23.02.2018 складає 25 425 грн. 44 коп. (а.с.8). Як убачається із наданих позивачем письмових доказів, неповнолітня [PERSON], [INFO], проходила курси лікування у лікаря-стоматолога, які проводились періодично з 2017 року по 2018 рік, за які було сплачено позивачем кошти у сумі 28 100 грн., що підтверджується довідкою, наданою стоматологічною клінікою від 23.05.2018 та корінцем квитанції від 05.03.2018 (зворотній бік а.с.40). Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. У силу вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали. З норми ст.141 СК України вбачається, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Пункт 1 ст.3 ч.1 Європейської Конвенції про права дитини передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст.27 ч.1 Європейської Конвенції про права дитини визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оскільки судом встановлено, що дитина сторін у справі є дитиною зі статусом «дитина з інвалідністю», страждає також на побічні захворювання не пов'язані з інвалідністю, потребує постійного стороннього догляду, який здійснює позивач, суд прийшов до висновку про доцільність задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved