Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

Позивач звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2019 року позовна заява [PERSON] до Новомосковської міської ради, третя особа - Дніпропетровська біржа нерухомості про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності передана за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 11 липня 2019 року справа прийнята до провадження Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 03 квітня 1998 року між нею та [PERSON] укладено два Договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки [ADDRESS] , що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] (адреса земельної ділянки). Зазначені договори укладені на Дніпропетровській біржі нерухомості. Зараз виникла необхідність у відчуженні зазначених об`єктів нерухомості, однак нотаріус відмовляє у їх посвідченні, посилаючись на недійсність зазначених Договорів, оскільки вони належним чином не зареєстровані, що змусило позивача звернутися до суду з зазначеним позовом до суду. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги, з підстав викладених у позові, підтримує та просить суд визнати дійсними договори купівлі - продажу садового будинку з надвірними прибудовами та спорудами та земельної ділянки [ADDRESS] , що знаходиться за вищевказаними адресами та визнати за нею право власності на зазначені об`єкти нерухомості. Від представника Новомосковської міської ради надійшла заява про слухання справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Представник Дніпропетровської біржи нерухомості у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомив. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановлениям судового рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. 03 квітня 1998 року між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі - продажу садового будинку з надвірними прибудовами та спорудами [ADDRESS] на Дніпропетровській біржі нерухомості та зареєстрований в реєстрі за №60-498. Зазначений об`єкт нерухомості належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на власності,виданого на підставі рішення виконкому, від. 02.04.1998 року за реєстровим №93\\1-р та зареєстрованого в БТІ 02.04.1998 року в реєстрі за №77. 03 квітня 1998 [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в сумі 4 000 грн. за продаж вищевказаного житлового будинку. 03 квітня 1998 року між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки [ADDRESS] площею 0,082 га, що знаходиться на території с/т «Трубник» Підгородненської міської ради, кадастровий номер - 1221411000:01:139:0201, на Дніпропетровській біржі нерухомості та зареєстрований в реєстрі за №61-498. Зазначена земельна ділянка належала продавцю [PERSON] на підставі Державного Акту на земельну ділянку серія ДП Дн №010116 від 21.11.1996 року. 03 квітня 1998 [PERSON] отримала від [PERSON] кошти 565 грн. 55 коп. за продаж вищевказаної земельної ділянки. [INFO] продавець [PERSON] померла. Відповідно до Свідоцтва про одруження серія [NUMBER] , 02 березня 2002 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після укладення шлюбу взяла прізвище чоловіка - [PERSON] . Зазначені угоди купівлі-продажу зареєстровані на Дніпропетровській товарній біржі нерухомості. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, згідно листа начальника КП «НМБТІ`ДОР від 07.12.2018 року за №942/198, спірний садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Однак, згідно ст. 227 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року) договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору згідно ст. 47 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року). Таким чином, на час укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна мала місце колізія права. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на час укладання договору, громадянин набуває права власності внаслідок укладення угод, не заборонених законом, а згідно ст. 48 вказаного Закону власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (ч. 2 ст. 47 ЦК України в редакції ЦК 1963 року). Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а у разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (ч.3 ст. 640 ЦК України). З метою оформлення Договору дарування зазначених об`єктів нерухомості, позивач звернулася до нотаріальної контори, де їй в усній формі відмовлено, та запропоновано звернутися до суду із зазначеним позовом, про визнання договорів дійсними та визнання права власності. Враховуючи викладене вище, оскільки всі умови договорів купівлі - продажу об`єктів нерухомого майна належним чином виконаний обома сторонами договору, зазначені договори є дійсними з моменту їх укладання. Оскілки у позасудовому порядку вирішити питання про визнання права власності на придбані об`єкти нерухомого майна не має можливості, та суд дійшов до висновку про дійсність Договорів купівлі-продажу від 03 квітня 1998 року з моменту їх кладення, за позивачем у судовому порядку підлягає визнання право власності на земельну ділянку та садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved