Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду із даним позовом. Вказала, що 27 червня 1986 року відповідно до рішення Ямпільської міської ради Вінницької області №352 позивачу та іншим жителям м.Ямпіль було надано дозвіл на будівництво кооперативних гаражів по [ADDRESS], та повідомлено, що документи на гаражі їм видадуть пізніше. В кінці 2013 року позивач звернулась до Ямпільської міської ради Вінницької області з метою отримання свідоцтва про право власності на гараж, але позивачу було відмовлено та рекомендовано звернутись до Ямпільського районного суду Вінницької області. Тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі, про що суду надано письмову заяву (а.с.48). Представник відповідача Ямпільської міської ради Вінницької області в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, а саме судовою повісткою, про що в матеріалах справи присутнє повідомлення про вручення судової повістки, про причини неявки суд не повідомив, заперечень суду не надав, заяв про розгляд справи у його відсутність суду не надано. Відповідно до ч.1 п.3 ст.169 ЦПК України, суд може розглянути справу без позивача за наявності від нього заяви про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши надані матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог п.2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом У відповідності до вимог ст. 60 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі, судом встановлено, що 27 червня 1986 року відповідно до рішення Ямпільської міської ради Вінницької області №352 позивачу та іншим жителям м.Ямпіль було надано дозвіл на будівництво кооперативних гаражів по [ADDRESS]. Із копії технічного паспорту на гараж по [ADDRESS] встановлено, що власником гаража є [PERSON]. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких міркувань. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна особа самостійно обирає передбачений частиною 2 ст. 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів, на свій розсуд визначає коло відповідачів, які, на її думку, порушують її права, а також спосіб, у який за законом можливе поновлення порушеного права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. (ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України). Звернувшись до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво, позивач, згідно вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, повинен довести, що мають місце саме ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з пунктом 4 «Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу 2004 року, положення зазначеного кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли до набрання чинності кодексом або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини самочинного будівництва, як і сам об'єкт продовжували існувати після набуття чинності ЦК України 2004 року, тому даний позов має розглядатися в порядку застосування норм ЦК України 2004 року. Судом встановлено, що 27 червня 1986 року відповідно до рішення Ямпільської міської ради Вінницької області №352 позивачу та іншим жителям м.Ямпіль було надано дозвіл на будівництво кооперативних гаражів по [ADDRESS] (а.с.28-29). Із копії технічного паспорту на гараж по [ADDRESS] встановлено, що власником гаража є [PERSON] (а.с.30). Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Порядок набуття права власності на самочинне будівництво передбачений ст. 376 ЦК України, яка є спеціальною нормою в регулюванні таких правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва був порушений. Тобто, право власності на самочинно побудовані об'єкти набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду, прийнятого у відповідності до вимог ст. 376 ЦК України. В той же час правила статті 376 ЦК України не може бути застосовано при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). В пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) роз'яснено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим, положення ч. 5 ст. 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Однак, будь-яких доказів, що спірне самочинне будівництво здійснено з дотриманням будівельних норм і правил, санітарних та протипожежних вимог, позивачем суду не представлено. Разом з тим, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. В той же час позивачем не надано суду доказів щодо її звернення до інспекції державного будівельного архітектурного контролю, органів архітектури чи органу місцевого самоврядування про прийняття спірного об'єкта до експлуатації Відповідно до частини 2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення (будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Побудований позивачем гараж не був прийнятий в експлуатацію та не пройшов державну реєстрацію. Позивачка не надала суду доказів того, що вона зверталась до органів Державного архітектурно-будівельного контролю з приводу оформлення права власності на самочинно збудований гараж і їй в цьому було безпідставно відмовлено. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що немає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed