Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача та просить поділити між нею та [PERSON] майно, що є в їхній спільній сумісній власності шляхом виділення позивачу [PERSON] в натурі автомобіль OPEL VEKTRA 1.8, чорного кольору, 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER] та зобов'язати відповідача відшкодувати їй вартість спільного сумісного майна на суму 33 668 грн. 50 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 11 липня 2007 року по 08 жовтня 2013 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі сторони разом придбали майно - 28.12.2007 року автомобіль FAV CA 1011 CARGO 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER]; 20.02.2008 року автомобіль FAV CA 1011 CARGO 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER]; 02.08.2008 року автомобіль PEUGEOT BIPPER 1999 року випуску, номерний знак [NUMBER]; 15.03.2011 року автомобіль OPEL VEKTRA 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER]. Вказані автомобілі придбані за час шлюбу тому є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу відповідач одноосібно розпоряджається транспортними засобами. Дійсна вартість спірних автомобілів становить 362 377 грн., тобто частка кожного із співвласників становить 181 188 грн. 50 коп. Тому позивачка просить відшкодувати їй вартість спільного сумісного майна та виділити в натурі автомобіль OPEL VEKTRA 1.8, чорного кольору, 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. В судовому засіданні 10.06.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримала з мотивів викладених в позовній заяві, просила надати їй час для уточнення позовних вимог. В судовому засіданні 27 липня 2015 року представник позивача позовні вимоги не уточнила, надала суду роздруківку з мережі Інтернет про вартість автомобіля PEUGEOT BOXER, просила позов задовольнити Представник відповідача в судовому засіданні 27 липня 2015 року позовні вимоги не визнала з мотивів зазначених в письмових запереченнях, просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 липня 2007 року по 08 жовтня 2013 року, вказана обставина сторонами визнається, а тому доказуванню згідно ст. 61 ЦПК України, не підлягає. Як вбачається із довідки Управління Державтоінспекції від 18.04.2015 року (а.с.72) та від 09.06.2015 року (а.с.76) за відповідачем зареєстровані такі транспортні засоби : 20.02.2008 року автомобіль FAV CA 1011 CARGO 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER]; 26.06.2008 року автомобіль OPEL VEKTRA 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER]; 16.09.2006 року автомобіль ЗАЗ 110557, 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER]. Як вбачається тільки автомобілі FAV CA 1011 CARGO та OPEL VEKTRA придбані за час шлюбу, а отже на даний час є спільною сумісною власністю подружжя. Автомобілі FAV CA 1011 CARGO 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] та PEUGEOT BOXER 1999 року випуску, номерний знак [NUMBER] також придбані за час шлюбу, але й відчужені за час шлюбу. Належних та допустимих доказів того, що автомобілі були продані без згоди позивачки та кошти вилучені від продажу не були витрачені на користь сім'ї представником позивача суду не надано. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд вважає необґрунтованими та відхиляє твердження представника відповідача про те, що автомобілі які є спільною сумісною власністю подружжя придбані особисто відповідачем за рахунок кредитних коштів, оскільки належних та допустимих доказів цього представником відповідача суду не надано. Документи долучені до заперечень на позовну заяву, не можуть вважатись належними та допустимими доказами, оскільки на звірені належним чином, їх оригіналів суду для огляду не надано, деякі з них є взагалі не читабельними. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вирішуючи вимогу позивачки про виділ їй в натурі автомобіля OPEL VEKTRA суд виходить з наступного. Автомобіль марки OPEL VEKTRA є неподільною річчю. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Позивач на грошову компенсацію погоджується, однак, відповідач сплатити позивачу грошову компенсацію не погоджується, жодна із сторін грошову суми на депозитний рахунок суду не внесла. Згідно роз'яснень Верховного Суду України наданих в п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених п. п. 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, а також попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2013 р. у справі N 6-37цс13). Отже, автомобілі FAV CA 1011 CARGO 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] та OPEL VEKTRA 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER] слід залишити у спільній власності позивача та відповідача, а тому немає підстав для виділу автомобіля OPEL VEKTRA 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER] у приватну власність позивачки. Про виділ 1/2 частки автомобіля у спільну часткову власність позивачка не просила. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки на його користь грошової компенсації вартості його частки автомобіля, то суд виходить з наступного. Згідно роз'яснень викладених в п. 22 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Сторони між собою вартість автомобілів не погодили. Роздруківки надані представником позивача на аркушах білого паперу (а.с.9-13, 80-88) не можуть вважатись доказом, який підтверджує чи встановлює вартість автомобілів. Вказані роздруківки є належним та недопустимим доказом вартості автомобілів. Звіту про оцінку автомобілів представником позивача суду не надано, клопотання про призначення оцінки чи призначення експертизи суду не заявлялось. Отже, немає підстав для відшкодування вартості автомобілів. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до п. 22, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 60, 63, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61 ЦПК України

Outcome: dismissed