Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

Позивач звернулася в суд до відповідачів з позовом про вселення в квартиру. На підставу своїх вимог спирається на те, що 03.06.2006 року вона уклала шлюб із [PERSON] Після реєстрації шлюбу вона з [PERSON] як подружжя за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] . В даній квартирі вони зареєструвались і стали проживати. В подальшому їй стало відомо, що квартиру було оформлено на батька її чоловіка [PERSON] . У 2016 році їх шлюб було розірвано, однак вона та їх спільна дитина залишилась проживати у квартирі. Починаючи з листопада 2017 року відповідач [PERSON] почав створювати їй з дочкою нестерпні умови для проживання в квартирі, а згодом взагалі не впустив її в квартиру. З 22.11.2017 року по даний час позивач змушена проживати з дочкою у квартирі своїх батьків і оскільки відповідачі не бажають вирішувати питання про добровільне вселення її з дитиною в квартиру, то позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, направили заяву про розгляд справи без їх участі, але під час попередніх судових засідань позов підтримали. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та надав суду заперечення, в яких просить відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що за весь час проживання в його квартирі позивачка відмовлялась сплачувати комунальні послуги, постійно створювала провокації, скандалила, а тому з метою недопущення більш тяжких наслідків ним було прийнято рішення про припинення проживання її в квартирі, але не заперечив проти проживання онуки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що позивачка сама створювала йому нестерпні умови проживання, псувала квартиру, а тому його батько, власник даної квартири, вирішив, що вони не будуть проживати в квартирі. Крім того, в 2018 році договір про оренду даної квартири закінчився. Представник відповідача в судовому засіданні також не визнав позов та пояснив, що відповідач [PERSON] є власником квартири, бажає зробити ремонт в квартирі і користуватись даною квартирою. Крім того, позивач не є членом його сім`ї, тому підстави для її вселення відсутні. Представник третьої особи - служби у справах дітей Тальнівської районної державної адміністрації Черкаської області в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову посилаючись на те, що власник квартири на свій розсуд розпоряджається квартирою. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та вивчивши докази, надані по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступного: Згідно договору купівлі-продажу від 05.12.2006 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно домової книги для реєстрації громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована в даній квартирі з 10.09.2008 р. Рішенням Тальнівського районного суду від 07.12.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно договору оренди квартири від 10.03.2016 року [PERSON] надав свою квартиру в оренду [PERSON] строком на 2 роки 6 місяців. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1., ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно ст. 405 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування і розпорядження належним майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від інших осіб. Відповідно до вимог ст.ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, право членів сім`ї власника житлового приміщення може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вона є. Як встановлено в судовому засіданні позивач не є членом сім`ї власника квартири [PERSON] , тому підстави для її вселення в квартиру [ADDRESS] відсутні. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] є власником квартири, а позивач не надала суду доказів того, що спірну квартиру було куплено за кошти її сім`ї і оскільки з 2016 року відповідач вже не є членом сім`ї власника квартири і не проживає в квартирі понад 1 рік, то суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed