Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовом до Відповідача про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою квартира [ADDRESS] , мотивуючи тим, що Відповідач не проживає в житловому приміщенні з 2018 року, однак залишається зареєстрованим в ньому, а це перешкоджає їм реалізувати свої майнові права та доводиться сплачувати більше за комунальні послуги. В судове засідання з`явився представник позивача не з`явився, але надав заяву про розгляд справи беї її участі, відповідач в судове засідання не з`явився, хоч належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відзив на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та заяви від позивача про те, що вона не заперечують проти заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. З`ясувавши дані у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи вважає встановленими наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач є співвласником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 09.08.1993 р № [NUMBER] , витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ; Відповідач зареєстрований в квартирі позивачів, але з 2018 року в ньому не проживає, не сплачує будь-які кошти за житлово-комунальні послуги, не веде з Позивачем спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом. Наведене підтверджується копією довідки про склад сім `ї, актом Комунального підприємства «Жилкомсевіс» дільниця № 10 «Про непроживання особи за місцем реєстрації» від 05.04.2021, засвідченого начальником дільниці, також поясненнями сусідів: [PERSON] , яка проживає в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , яка проживає в квартирі [ADDRESS] та [PERSON] , яка проживає в квартирі [ADDRESS] . Факт реєстрації Відповідача порушує право Позивача, оскільки він сплачує комунальні послуги по числу зареєстрованих осіб в житловому приміщенні, а не по числу фактично проживаючих. Відповідно до вимог ст.72 Житлового КодексуУкраїни визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням (ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-IV). Виходячи з положень ст.150 Житлового кодексуУкраїни та ст.383 Цивільного кодексуУкраїни власник житла має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла. Як встановлено в судовому засіданні, Відповідач за адресою: квартира [ADDRESS] не проживає. Таким чином, відповідач втратив право на користування квартирою, що належить Позивачеві, отже є підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. За таких обставин, враховуючи конституційне право власника володіти, користуватись та распоряджатись своїм майном на власний розсуд, зокрема сплачувати за спожиті комунальні послуги за себе та осіб які фактично проживають в квартирі та те, що без судового рішення скасувати реєстрацію непроживаючої за адресою особи фактично не можливо, суд прийшов до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved