Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи підставність його наступним чином. 10 червня 2011 року комісією Липовецької міської ради було проведено обмір земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,15 га, з якої земельну ділянку площею 0,10 га було запропоновано передати у спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування жилого буднику, поскільки жилий будинок двоповерховий, а земельну ділянку площею 0,0500 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства поділити між [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах по 0.0250 га та передати в приватну власність кожному окремо. У відповідності до проведених замірів було складено відповідний обрис зовнішніх меж земельної ділянки. 02 вересня 2011 року рішенням №191 XVI сесії 6 скликання Липовецької міської ради [PERSON] та [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації, що посвідчує право власності на земельні ділянки. 18 лютого 2014 року Липовецьким районним судом Вінницької області було ухвалено рішення у цивільній справі № 136/1737/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, яким позов задоволено, відповідно до якого встановлено порядок користування земельною ділянкою розміром 0,10 га, що розташована в [ADDRESS] між [PERSON] власником 51/100 домоволодіння та [PERSON] власником 49/100 домоволодіння відповідно до 4-го варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи шляхом виділу [PERSON] земельної ділянки площею 0,0444 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0,0380 га, для спільного сумісного користування 0,0064 га, [PERSON] земельної ділянки 0,0426 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0,362 га для спільного користування 0,0064 га. Однак при ухваленні даного рішення судом не були враховані всі обставини справи, що породило новий спір, а саме встановлення права проїзду автотранспорту та спеціальної техніки для ведення особистого селянського господарства на виділеній позивачу земельній ділянці (оранка, культивування, внесення добрив, посів, догляд за рослинами, збір та вивезення урожаю з використанням відповідної техніки та автотранспорту). Ураховуючи те, що проїзд на земельну ділянку належну позивачеві автотранспорту та спеціальної техніки можливий тільки через земельну ділянку відповідача [PERSON], що виділена відповідачу відповідно до рішення суду, тому позивач просила суд встановити на її, [PERSON], користь земельний сервітут, який полягає у праві безоплатного проходу (проїзду) автотранспорту та спеціальної техніки по земельній ділянці відповідача, розташованої в [ADDRESS], яка виділена [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Встановити, що земельний сервітут має поширюватись на частину земельної ділянки, зазначеної у плані земельної ділянки, на яку пропонується поширити право земельного сервітуту, а саме: проїзд з вулиці Горького шириною 3 м (№ 6-7 ділянки 7, де встановлені ворота) по правому краю ділянки 7 довжиною 28,9 м. (№ 4-5 ділянки 7 довжиною 13,37 м + № 5-6 ділянки 7 довжиною 15,58 м) та в подальшому проїзд шириною 3 м та довжиною 9,14 м (№1-2 ділянки 7), а також просила витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у заявленому обсязі просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Свою позицію з вирішення даного спору відповідач аргументував у письмовому запереченні, яке долучено до матеріалів справи наступним чином. [PERSON] звернулась в суд з позовом про встановлення безоплатного земельного сервітуту на право проїзду автотранспорту та спеціальної техніки по земельній ділянці відповідача призначеної для ведення особистого селянського господарства, однак вважає, що такий позов не підлягає до задоволенню, оскільки важливість такого виду майнового права, як сервітут, полягає перш за все в тому, що він забезпечує справедливі можливості реалізації свого права для всіх власників чи користувачів земельних ділянок або іншої нерухомості, що є вкрай актуальним для сьогодення України. Тобто, це повинен бути справедливий договір між ними як сторонами, але ті обставини, на які опирається в своєму позові позивачка не є справедливим та обґрунтованим, суперечить наявній законодавчій базі з цих питань. Бо при встановленні сервітуту судом, суд має вирішувати спір саме про укладення відповідного договору. З цих мотивів сервітут у цьому випадку також виникає з моменту реєстрації відповідного договору («інкорпорованого» у рішення суду), а не безпосередньо після набрання рішенням суду законної сили. Чинне законодавство безпосередньо не визначає підстав, за наявності яких суд повинен задовольняти позов про встановлення сервітуту. Тому, виходячи із принципів примусового відчуження об'єктів права приватної власності (ст.41 КУ, ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), підставою для рішення суду повинні бути (1) суспільна необхідність встановлення сервітуту, за умови (2) попереднього повного відшкодування зниження вартості земельної ділянки. Як передбачено діючим законодавством, що суспільна необхідність у встановленні сервітуту матиме місце тоді, коли без встановлення сервітуту пануючу земельну ділянку буде неможливо використовувати за призначенням, а негативні наслідки від встановленій сервітуту будуть явно меншими від вигоди для пануючої ділянки. З позову видно, що від запропонованого способу та встановлення сервітуту виграє насамперед позивачка і суттєво порушуються його права як власника земельної ділянки. Бо ті вимоги, які зазначаються в позові неспівставні із негативними наслідками для його обтяженої присадибної ділянки у разі встановлення сервітут. Вважає, що позивачка не навела ні мотивів, ні доказів потреби встановлювати сервітут , бо для створення проїзду, якщо він їй потрібен, у неї є можливість його створити через власний двір для цього позивачу достатньо знести самовільно побудовану криницю і знести самовільно возведене над ним накриття. Чинним законодавством не визначено випадки, в яких особа може вимагати встановлення земельного сервітуту в судовому порядку. Проте, зважаючи на судову практику з розглядуваного питання, можна дійти висновку, що особа може вимагати встановлення земельного сервітуту в судовому порядку у випадках, коли: - без встановлення земельного сервітуту особа не матиме змоги використовувати свою земельну ділянку за призначенням; - вигода від встановлення земельного сервітуту явно перевищує негативні наслідки для обслуговуючої ділянки. І тому у суді позивачка, у разі недосягнення домовленості щодо його встановлення повинна довести: що нормальне господарське використання її земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої сусідньої земельної ділянки, а також те, що потреби сервітуарія не можуть бути задоволені будь-яким іншим способом. Крім цього, відповідач зазначив, що не погоджується з встановленням сервітуту за рахунок його земельної ділянки, бо позивачка не довела, що вона позбавлена права в даний час після прийняття рішенням Липовецьким райсудом від 18 лютого 2014 року належного використання своєї земельної ділянки . Вона також не надала правовстановлюючих документів на свою земельну ділянку, рішення міськради про те, що їй виділено земельну ділянку для ведення селянського господарства. Далі, вона не заперечувала проти встановлення між ними порядку користування і вказане рішення суду оскаржувала лише по питанню щодо варіанту встановлення порядку користування, а не в цілому по суті позовних вимог. Тобто, вона погоджувалась на встановлення між ними порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS], але не за 4-м варіантом, а за 1-м, хоча за всіма варіантами, які надав експерт, в т.ч. і за11-м проїзду, про який вона зараз підняла питання, не передбачалося. І вона цього питання не ставила, що дає йому підставу стверджувати, що позов щодо надання додаткового проїзду вона ставить умисно, щоб таким чином незаконно вилучити у нього частину ділянки біля півтори сотки за рахунок якої збільшити свою земельну ділянку. І саме вона весь час звертається до суду, створюючи все нові конфлікти між ними. Також позивач не навела доказів, що їй до своєї земельної ділянки необхідно використовувати автомобіль, спеціальну техніку і т.п. А план, на який вона посилається не є доказом, бо в таких випадках проводиться судова будівельна-технічна експертиза. При цьому, позивачем не обґрунтувала чому вона має право на безоплатне право користуватися чужим майном, оскільки таке її право ним категорично заперечується. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про наступне. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як убачається із Акта складеного 10 червня 2011 року комісією Липовецької міської ради та затвердженого міським головою, було проведено обмір земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,15 га, з якої земельну ділянку площею 0,10 га було запропоновано передати у спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування жилого буднику, поскільки жилий будинок двоповерховий, а земельну ділянку площею 0,0500 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства поділити між [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах по 0.0250 га та передати в приватну власність кожному заявнику окремо. 02 вересня 2011 року рішенням №191 XVI сесії 6 скликання Липовецької міської ради було надано дозвіл [PERSON], [PERSON] на виготовлення технічної документації, що посвідчує право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,10 га по [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та [PERSON] на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею - 0,025 га. 18 лютого 2014 року рішенням Липовецького районного суду Вінницької області було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, відповідно до якого було встановлено порядок користування земельною ділянкою розміром 0.10 га, що розташована в [ADDRESS], між [PERSON] власником 51/100 домоволодіння та [PERSON] власником 49/100 домоволодіння, відповідно до 4-го варіанту висновку судової будівельно- технічної експертизи. [PERSON] виділено відповідно до 4-го варіанту загальну площу земельної ділянки 0,0444 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0,0380 га, для спільного сумісного користування 0,0064 га. [PERSON] виділено відповідно до 4-го варіанту загальну площу земельної ділянки 0,0426 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0,0362 га, для спільного сумісного користування - 0,0064 га. Вказане рішення суду набуло законної сили 20 березня 2014 року, а відтак обставини, які ним встановлені доказуванню не підлягають в силу положень ст.61 ЦПК України. Ураховуючи те, що при ухвалені вказаного рішення судом не були враховані всі обставини справи, позивач просила суд встановити право проїзду автотранспорту та спеціальної техніки до належної їй земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (оранка, культивування, внесення добрив, посів, догляд за рослинами, збір та вивезення урожаю з використанням відповідної техніки та автотранспорту) з дороги загального користування через земельну ділянку належну [PERSON]. Отже судом встановлено, що правовідносини, які склались між сторонами спору є земельними, а відтак регулюються відповідними правилами ЗК України та ЦК України. За приписами статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном. Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь - якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту. Статтею 404 Цивільного кодексу України, зокрема, визначено правові підстави права користування чужою земельною ділянкою, а саме, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Спеціальні норми стосовно об'єкта сервітуту, такого як земельна ділянка, викладені у Земельному кодексі України. Згідно із статтею 98 Земельного кодексу України, зміст права земельного сервітуту полягає в тому, що власник (користувач) однієї земельної ділянки має право на обмежене користування суміжною земельною ділянкою з метою усунення недоліків своєї ділянки. Статтею 99 вказаного Кодексу передбачено види права земельного сервітуту, зокрема, як право проходу, право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху та інші земельні сервітути. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, що потребує використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, обумовлені місцем розташування або природним станом. Він повинен звернутися до власника (користувача) суміжної ділянки за дозволом на обмежене постійне або тимчасове користування цією ділянкою в рамках конкретного земельного сервітуту. Відповідно до статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Зі змісту вказаної статті вбачається, що встановлення сервітуту здійснюється у правових формах, як договір, закон, заповіт або рішення суду. Цей перелік є вичерпним. Таким чином, судове рішення є окремою формою сервітуту. При цьому, підставою для такої форми сервітуту є відсутність домовленості сторін. Вказане кореспондується зі статтею 100 Земельного кодексу України, відповідно до якої, власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку. У разі задоволення позовних вимог, у судовому рішенні повинно бути чітко визначено коло прав стосовно обмеженого користування чужим майном, зокрема, земельною ділянкою з урахуванням приписів статті 403 Цивільного кодексу України та статті 98 Земельного кодексу України. Особа, яка вимагає встановлення сервітуту має право звернутися з позовною заявою, якщо не було досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту та його умов. Позивач має в даному випадку довести у суді, що нормальне господарське використання його земельної ділянки або іншої нерухомості неможливо без обтяження сервітутом чужого нерухомого майна, зокрема, земельної ділянки. При цьому, необхідною умовою є те, що задоволення потреб сервітурія неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Із здобутих у справі доказів та пояснень позивача і представника відповідача судом було з'ясовано, що за рахунок неприязних відносин, які склались між сторонами спору як колишнім подружжям, досягти домовленості щодо встановлення сервітуту на умовах позивача, їм не представилось за можливе, тому позивач звернулась до суду із даним позовом. Однак, позивач в розумінні положень ст.58, 59 ЦПК України, щодо належності та допустимості доказів, не довела в судовому засіданні обставини, на які вона посилається у позові, зокрема, що без встановлення сервітуту вона не матиме змоги використовувати свою земельну ділянку за призначенням, а також що нормальне господарське використання її земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, оскільки як було з'ясовано на місці можливого проїзду до належної позивачеві земельної ділянки нею було самочинно виконано будівельні роботи з будівництва криниці та альтанки над криницею, у зв'язку із чим вона була притягнута до адміністративної відповідальності (лист Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Вінницькій області від 08.11.2012 року). А також на місці допустимо можливого проїзду до земельної ділянки позивача нею облагороджено квітник. Встановлені судом обставини доводять те, що позивач маючи реальну можливість для облаштування проїзду до її земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та можливість використовувати її за призначенням, зловживає своїм правом на встановлення сервітуту, обмежує права відповідача на здійснення ним своїх правомочностей. Крім цього, за нормами ЦПК України, суд здійснює захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулась до суду. Проте позивачем не було доведено порушення її прав з боку відповідача. З огляду на встановлені судом обставини та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому у разі відмови в задоволенні позову відносить їх на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed