Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів, третьої особи про визнання недійсними та скасування рішення Винниківської міської ради м.Львова від 03.07.2014 року № 1308 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS]», свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.08.2014 року - земельну ділянку у [ADDRESS], площею 0,0957 га (кадастровий номер [NUMBER]) для індивідуального садівництва. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що зазначеними документами безпідставно та незаконно передано у власність спірну земельну ділянку відповідачу [PERSON], оскільки право на користування цією земельною ділянкою на даний належить їй. Зокрема зазначила, що на підставі рішення виконкому з 1956 року земельні ділянки на [ADDRESS] належали на праві користування [PERSON] та [PERSON] Внаслідок прийняття спадщини її матір'ю [PERSON] після смерті її батьків, а саме житлового будинку на [ADDRESS], до неї перейшло право користування цими земельними ділянками. В подальшому нею було оформлено право власності на земельні ділянки оформлене державними актами від 26.01.1998 року про право власності на земельні ділянки площею 1000 м.кв. для обслуговування житлового будинку та площею 1760 м.кв. для ведення особистого підсобного господарства. При цьому зазначила, що незважаючи на той факт, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.05.2005 року було скасовано державний акт про право власності її матері на ділянку площею 1760 м.кв. через неузгодженість меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, у неї збереглося право користування цією ділянкою, яке вона сумлінно виконувала обробляючи цю ділянку, а тому після смерті матері це право користування ділянкою перейшло до неї. У зв'язку із цим переконана, що Винниківська міська рада не мала права вирішувати питання про передачу у власність земельної ділянки, яка уже перебувала у законному користуванні іншої особи. Крім цього вважає, що Винниківська міська рада незаконно передала у власність [PERSON] земельну ділянку без узгодження її меж із нею, як суміжним землекористувачем. А тому просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги з аналогічних підстав. Представник відповідача Винниківської міської ради Гойдик В.М. в судовому засіданні відносно позовних вимог заперечив, зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивач жодного юридичного права на вказану земельну ділянку не має, право користування до неї в порядку спадкування не могло перейти, оскільки не належало її спадкодавцю на час смерті. Зазначив, що дійсно на вказану земельну ділянку в об'ємі площі, іншої за розміром земельної ділянки, матері позивача надавалося право власності, однак таке право власності було припинене у зв'язку із скасуванням правовстановлюючого документу на підставі рішення суду, і оскільки вказана особа будь-яких дій на повторне оформлення речових прав на цю земельну ділянку не вчиняла, тому на час її смерті не володіла жодними законними правами на цю ділянку. Крім цього вказав, що відповідачу передано у власність земельну ділянку яка не відповідає тій земельній ділянці, що раніше надавалася у власність [PERSON] Інша частина із цієї ділянки уже надана [PERSON], в цій частині право власності [PERSON] ніким, в тому числі позивачем не оспорювалося. Також зазначив, що Винниківська міська рада змушена була вирішувати питання землевпорядкування цієї земельної ділянки, оскільки вона не використовувалася за її цільовим призначенням, заросла хащами, ніким не оброблялася, перебувала в непридатному для користування стані. А тому вважає, що земельна ділянка перейшовши у комунальну власність після втратою [PERSON] права власності на неї, була вільною, у зв'язку із чим Винниківська міська рада мала законні права нею розпоряджатися у встановленому законом порядку, і оскаржуваними рішеннями права позивача не могли бути порушені, оскільки до неї право користування цією ділянкою не переходило. Крім цього зазначив, що при Винниківській міській раді діє землевпорядна комісія серед завдань якої є погодження меж земельних ділянок у випадку наявності спору між суміжними землекористувачами, а тому будучи повідомленими про наявність майнових претензій на цю ділянку позивача та небажання добровільно погодити межі цієї ділянки із її сторони, тому в цій частині межі земельної ділянки було узгоджено саме вказаною комісією. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити за їх безпідставністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні відносно позову заперечив, зазначив, що на момент його звернення у Винниківську міську раду спірна земельна ділянка була вільною, ніким не використовувалася, тривалий час ним оброблялася. Дійсно сім'я позивача раніше підробивши документи щодо меж земельної ділянки приватизувала її в об'ємі більшої земельної ділянки, однак рішенням суду видані їм правовстановлюючі документи були скасовані. В 2013 році він в числі інших осіб звернувся із питанням про передачу у власність йому цієї земельної ділянки, Винниківською міською радою, йому як ветерану війни, було надано у власність цю ділянку на законних підставах. Також зазначив, що узгодити із позивачем межі земельної ділянки він не мав можливості, оскільки коли він хотів обговорити дане питання, з ним стали агресивно говорити, погрожувати, у зв'язку із чим питання узгодження меж він вирішував у встановленій законом процедурі. А тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа Львівське міське управління юстиції в судове засідання явку свого представника не забезпечила повторно, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, причин своєї неявки не повідомила, а тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у відсутності третьої особи. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні позовних вимог відмовляє з наступних підстав. Рішенням Винниківської міської ради від 03.07.2014 року № 1308 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS]» затверджено [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]), площею 0,0957 га для ведення садівництва на [ADDRESS] за рахунок земель, що не надані у власність або користування віднісши її до земель сільськогосподарського призначення. На підставі вказаного рішення, реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції 17.07.2014 року здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - земельну ділянку у [ADDRESS], площею 0,0957 га (кадастровий номер [NUMBER]), за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 422487346101 (а.с.20) та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04.08.2014 року (а.с.19). Позивач вважає вказані рішення та правовстановлюючий документ незаконними, такими, що порушують її законні права та інтереси з підстав того, що ними передано у власність відповідачу [PERSON] земельну ділянку, щодо якої їй належать права землекористування. Іншу підставу незаконності позивач зазначає порушення процедури узгодження меж земельної ділянки. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Окрім того, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Даючи правову оцінку заявленим позовним вимогам, суд виходить з наступного. У відповідності до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Дійсно, як встановлено в судовому засіданні рішенням міськвиконкому м.Винники від 21.05.1956 року № 135 (а.с.8-9) гр. [PERSON] було надано у користування земельну ділянку площею 1200 м.кв. на [ADDRESS]. При цьому, судом безспірно встановлено, що вказане право користування в порядку спадкування перейшло до [PERSON] разом із іншим спадковим майном - житловим будинком [ADDRESS], прийнятим на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.09.1991 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 30.01.1992 року (а.с.10). Однак, як вбачається із зазначених вище правових положень ст.116 ЗК України набуття фізичними особами прав на земельні ділянки здійснюється шляхом їх надання на праві власності, або на праві користування. Тобто законодавець виключає можливість одночасного перебування земельної ділянки у власності особи та визначеному земельним законодавством юридичному користуванні. Більш того, виходячи із загального змісту права власності, закріпленого ст.317 ЦК України, поняття власності є більш ширшим та охоплює собою в тому числі право користування земельною ділянкою. Як встановлено судом, на підставі рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради від 16.09.1997 року № 383 [PERSON] було видано два державні акти (а.с.11,12), якими передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га на [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, а також суміжну з нею земельну ділянку площею 0,1760 га для ведення особистого підсобного господарства. Таким чином, суд приходить до висновку, що зі згоди самої [PERSON] її право користування земельною ділянкою площею 1200 м.кв. на [ADDRESS] трансформувалося у більший обсяг прав щодо цієї земельної ділянки - право власності двох земельних ділянок площею 0,10 га та 0,1760 га. Однак, як встановлено в ході судового розгляду, рішенням суду від 18.05.2005 року, рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради від 16.09.1997 року № 383 та державний акт про право власності на земельну ділянку в частині земельної ділянки 0,1760 га були скасовані, внаслідок чого вказана земельна ділянка вибула із права власності [PERSON], в тому числі її користування. А оскільки після скасування відповідних правовстановлюючих документів [PERSON] із заявами про повторне закріплення за нею цієї земельної ділянки, надання її у власність чи користування, не зверталася, таке право у встановленому законом порядку не оформила, і про це стороною позивача жодних доказів не представлено, а тому у суду відсутні підстави вважати, що на момент її смерті 17.12.2007 року (а.с.13) їй належало право користування цією земельною ділянкою, яке в порядку спадкування перейшло до позивача. Враховуючи наведене, а також ті обставини, що на момент прийняття оскаржуваного рішення та видачі відповідачу [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивач не володіла правами землекористувача спірної земельної ділянки, суд вважає безпідставними посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 10 червня 2015 року № 6-267цс15, яким встановлюється, що відповідно до частини п'ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Більш того, як уже встановлено, рішенням 1956 року за землекористувачем закріплювалася земельна ділянка на [ADDRESS] площею 1200 м.кв., яка істотно є меншою від суми площ двох земельних ділянок, що в 1997 році передавалися у власність [PERSON] На даний час є чинним державний акт, яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га на [ADDRESS], що відповідає 1000 м.кв. земельної ділянки за цією ж адресою, що надавалася [PERSON] у 1956 році. А відтак навіть, якби на час смерті за [PERSON] збереглося право користування земельною ділянкою виходячи з рішення 1956 року, то виключно в межах площі 200 м.кв., що є значно меншою від наданої у приватну власність відповідачу земельної ділянки площею 0,0957 га, яка у свою чергу є майже у двічі меншою за площу земельної ділянки, яка у 1997 році передавалася [PERSON] для ведення підсобного господарства. Проте жодних доводів того, що належна, на думку позивача, на праві користування земельна ділянка на [ADDRESS], охоплюється площею земельної ділянки, переданої у власність [PERSON], суду не представлено. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач [PERSON] проживає з ними по сусідству, останній користується спірною земельною ділянкою вже понад 10 років. Позивач земельну ділянку не обробляла та ніколи нею не користувалася. Крім цього, суд вважає безпідставними посилання позивача про те, що оскаржувані документи є незаконними внаслідок порушення процедури їх прийняття через відсутність акту узгодження меж земельної ділянки із нею, як суміжним землекористувачем з огляду на таке. Дійсно у відповідності до положень чинного на той час земельного законодавства, зокрема ст.ст.186, 198 ЗК України при погодженні технічної документації, кадастрової зйомки, обов'язковою умовою є погодження меж земельних ділянок її суміжними землекористувачами, власниками. В той же час, ч.3 ст.158 ЗК України, до компетенції органів місцевого самоврядування належить вирішення земельних спорів у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Як зазначив у судовому засіданні представник відповідача Винниківської міської ради, в органі місцевого самоврядування створена спеціальна землевпорядна комісія, завданням якої є вирішення спорів щодо порушення правил добросусідства, а також визначення та погодження меж земельних ділянок при наявності спорів між суміжними землекористувачами. З представленого в матеріалах справи акту встановлення і показ меж земельної ділянки у [ADDRESS] від 24.03.2014 року (а.с.80) вбачається, що дійсно позивач не погоджувала відповідачу межу своєї земельної ділянки із ділянкою, що згідно проекту землеустрою пропонувалася для відведення [PERSON] В той же час в цій частині, межа земельних ділянок погоджена актом встановлення і узгодження меж землекористування від 31.03.2014 року (а.с.81) комісією з питань регулювання земельних відносин. В судовому засіданні представник позивача заперечував дійсність зазначеного акту депутатської комісії, який на його думку не підписаний усіма членами комісії та складений за відсутності будь-яких доказів відмови позивача в узгодженні меж земельної ділянки. В той же час визнав, що його довіритель згоди на таке узгодження меж земельних ділянок не дає. Крім цього представник відповідача Винниківської міської ради вказав, що органу самоврядування на момент погодження технічної документації щодо відведення спірної земельної ділянки було відомо про наявність спору між сторонами щодо меж земельних ділянок, а тому було прийнято рішення про врахування в цій частині погодження меж актом спеціальної землевпорядної комісії, дійсність якого не обов'язково має підтверджуватися підписом усіх членів комісії, а їх переважною більшістю. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки в ході судового розгляду встановлено, що дійсно між сторонами наявний спір щодо землекористування земельною ділянкою, кадастровий номер [NUMBER], межі якої позивач відмовляється погоджувати, а відтак є допустимим вирішення питання відведення земельної ділянки з врахуванням погоджених меж земельної ділянки самим органом місцевого самоврядування за умови, якщо таке погодження не порушує права суміжного землевласника. Одночасно суд переконаний, що зазначеним актом від 31.03.2014 року (а.с.81) жодні права позивача не могли бути порушені, оскільки позивачем доказів про те, що внаслідок погодження меж суміжних земельних ділянок було змінено межу належної їй на праві власності ділянки суду не представлено, не заявлено про таке в ході судового розгляду. А тому, враховуючи вище наведені обставини, суд вважає заявлені позовні вимоги із наведених підстав необґрунтованими, усі посилання позивача на наявність порушеного її права та законного інтересу недоведеними належними та допустимими доказами, та спростованими в судовому засіданні в ході дослідження та перевірки представлених доказів, у зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати із відповідачів не стягувати.

Outcome: dismissed