Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні квартирою, про вселення та встановлення порядку користування квартирою. Свої вимоги мотивує тим, що сторони є співвласниками в рівних частинах квартири № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові. Однак, відповідач [PERSON], який є рідним її братом, чинить перешкоди її у користуванні даною квартирою. На даний час вона не може дійти згоди з відповідачем з приводу володіння, розпорядження та користування належною її часткою в даній квартирі, оскільки відповідач її вигнав з квартири, змінив вхідні замки на дверях, не відчиняє двері і не допускає її в квартиру, не віддає її особистих речей, що залишились в цій квартирі, не допускає в житло, забрав всі правовстановлюючі та технічні документи на квартиру. Для вирішення питання щодо усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою вона та її представник неодноразово зверталися до органів прокуратури, органів міліції/поліції. Однак, вказані звернення не принесли жодного результату, відповіді вказаних правоохоронних органів носили характер відписок, в яких зазначалось, що діях [PERSON] вбачають ознаки цивільно-правових відносин, для захисту яких необхідно звертатись в загальний суд в цивільному порядку. Виходячи з технічних характеристик квартири її неможливо розділити в натурі влаштувавши два самостійні виходи та розділивши санвузол і кухню. Вона пропонувала відповідачу продати дану квартиру або обміняти на дві менших квартири, або викупити у неї її частку, однак відповідач не погоджується на жодну з її пропозицій. Вважає, що є можливість виділити її в користування одну ізольовану кімнату, яка б відповідала її частці у спільній частковій власності, усунути її перешкоди та вселити її у квартиру № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові, а тому для захисту свого права та інтересу змушена звернутись до суду. Просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеному у позові. Просять позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що позивач з 2008 року у квартирі № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові не проживає, господарство у цій квартирі не веде, комунальних послуг за неї не оплачує. Позивач перебуває на обліку психоневрологічному диспансері та неодноразово лікувалась КЗ ЛОКПЛ та під час загострення нищить його майно. Позивачка ніколи не мала перешкод у користуванні квартирою № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові, ключ віх вхідних дверей у квартиру він її не надає, оскільки позивач має власний ключ, який загубила. Крім цього, він не дає згоди на встановлення порядку користування квартирою № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові на запропонованому варіанті позивача. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог за недоведеністю та безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідка [PERSON], яка підтвердила, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові, не впускає її у таке житло для проживання, дослідивши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони є співвласниками в рівних частинах квартири № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові. Позов [PERSON] до суду свідчить про те, що між співвласниками спірної квартири домовленості про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, не досягнуто. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Затишне» від 02.03.2017р. №380 зареєстровані квартирі № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові є позивач та відповідач. Відповідач [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львов і остання сама та через свого представника змушена була звертатися з відповідними заявами в органи поліції(а.с.14-17). Окрім цього, позовні вимоги позивача підтверджується в судовому засіданні показами свідка [PERSON]. Вказані пояснення свідка не спростовані. Суд вважає, що такі пояснення є логічними, вірними та не спростовуються іншими матеріалами справи. Цивільним законодавством України, а саме ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом частини 4 статті\~9\~та статті\~109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч.1\~ст.316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. А тому проживання у спірній квартирі особи без згоди її власника є порушенням права власника, яке, відповідно до\~ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунути. В звязку з наведеним відповідач протиправно чинить позивачу перешкоди та обмеження щодо здійснення права власності на вказане житло і це право позивача в силу викладених правових положень підлягає судовому захисту. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані по справі докази, в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині вселення її в квартиру № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові та зобов'язання [PERSON]В не чинити її перешкоди у користуванні даною квартирою підлягають задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідач чинить позивачу перешкод у користуванні квартирою № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові. Згідно зі ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Отже, із наведених вище норм випливає висновок, що співвласники можуть володіти і користуватися майном лише на умовах, встановлених за їх домовленістю. До таких умов відноситься право володіння та користування майном як в межах часток, так і за межами часток у праві власності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~квартира, яка є спільною сумісною чи, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 6\~постанови від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі і неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. У постанові від 16 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України висловив наступну правову позицію. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України\~при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в\~незначних обсягах\~від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Звертаючись із вимогами про визначення порядку користування житловою кімнатою площею 16,4 кв.м. позначену на поверховому плані№5(40-5), позивака не ставила питання про виділ в натурі її частки, а тому суд не має достатньо правових підстав для передачі їй у користування зазначеної кімнати. Сторони по справі у судому засіданні не заявляли клопотання щодо проведення судової будівельно-технічної експертизи, а в суду не було нових підстав для проведення такої, тому суд виходить із наявних у матеріалів справи доказів. Крім цього, суду ні позивачем, ні представником позивача не надано доказів у підтвердження того, що встановлення порядку користування квартирою № 40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові між співвласниками за запропонованих варіантах позивача відповідає інтересам сторін, виходячи із рівності часток співвласників спірної квартири та чи потрібний такий порядок взагалі сторонам. При цьому, такі позовні вимоги не відповідають інтересам відповідача, на що він не дає згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином аналізуючи зібрані по справі докази, в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги в частині про встановлення порядку користування квартирою №40 в будинку № 4 на вулиці Конотопській у місті Львові між співвласниками необґрунтовані та не підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved