Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої входить право на земельну частку (пай) в землях колективної власності колективного сільськогосподарського підприємства «Топориське». Будучи єдиною спадкоємицею після смерті матері по закону вона фактично прийняла спадщину. Звернувшись до приватного нотаріуса Хорошівського районного нотаріального округу для оформлення права на спадщину після смерті своєї матері, [PERSON] отримала відмову, оскільки нею не було подано правовстановлюючого документу, а саме сертифікату на земельну частку (пай). Позивач просить визнати за нею, в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай) в землях колективної власності КСП «Топориське» розташованого на території Топорищенської сільської ради Хорошівського району Житомирської області, яке належало спадкодавцю [PERSON] , померлій [INFO] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) Серії ЖТ №0068294. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 28.10.2020 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 02 березня 2021 року до участі у справі залучено співвідповідача - Хорошівську селищну раду; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач не з`явилася, до суду надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Представник відповідача, Хорошівської селищної ради, в судове засідання не з`явився, селищний голова подав до суду заяву про проведення судового засідання за відсутності представника селищної ради, зазначив що позовні вимоги визнають. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 15.01.2001 року виконкомом Топорищенської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області (а.сп.4). Відповідно до листа відділу у Хорошівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 05.02.2020 року за №97-6-0.23-79/170-20, згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Володарсько-Волинською райдержадміністрацією по Топорищенській сільській раді за №504 зареєстрований сертифікат на право на земельну частку (пай) Серії ЖТ №0068294 виданий гр. [PERSON] , громадянці України - члену колективного сільськогосподарського підприємства «Топориське», яка проживала в с.Галинівка Володарсько-Волинського району Житомирської області (а.сп.11). Згідно пунктів 1, 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. Таким чином, оскільки на час смерті спадкодавця, [PERSON] , яка померла [INFO] , діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року), то судом при вирішенні даного спору, застосовуються його відповідні положення. Відповідно до статті 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Статтями 529, 530 ЦК УРСР в редакції 1963 року, передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, визнається, що спадкодавець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Позивач є дочкою [PERSON] . Вказана обставина підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.02.1956 року, копією довідки відділу реєстрації актів цивільного стану Овруцького районного управління юстиції Житомирської області від 20.03.2007 року №254/49, витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00023530969 сформованого 30.07.20019 року (а.сп.5,7,8). Згідно з довідкою виконавчого комітету Топорищенської сільської ради №248 від 19.02.2020 року, [PERSON] , фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, що залишилось після спадкодавця [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , оскільки в травні-червні 2001 року, розпорядилась особистими речами спадкодавця, обробляла земельну ділянку, здійснювала дрібний побутовий ремонт (а.сп.12). Листом приватного нотаріуса Хорошівського районного нотаріального округу Толстіхіної Н.Д. від 19.02.2020 року за №68, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки правовстановлюючий документ на земельний пай (сертифікат) на ім`я померлої відсутній (а.сп.10). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №65606058 від 16.07.2021 в спадковому реєстрі відсутня інформація про заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В силу ст.116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України). Статті 81,131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. В судовому засіданні встановлено, що позивач, як спадкоємець першої черги за законом фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті своєї матері [PERSON] , однак у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, а саме сертифікату на земельну частку (пай), позивач не може реалізувати своє право на спадкування після померлої [PERSON] . Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Невчасне та неналежне оформлення майнових прав за особою й неможливість їх успадкування внаслідок цього має розцінюватися як невиправдане втручання в приватну сферу особи, є порушенням її прав, які потребують захисту в судовому порядку, а тому ефективним способом захисту, який є адекватним змісту порушеного права і не суперечить закону, є саме визнання права власності на спірне майно за позивачем в порядку спадкування за законом. Враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивач, як спадкоємець за законом першої черги, прийняла спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном після смерті своєї матері [PERSON] , то наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved