Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом та просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я у розмірі 50000 грн., справу просила розглянути в порядку спрощеного позовного провадження. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначила, що працюючи на ПАТ «ПІВДГЗК» 28.09.1994 з нею стався нещасний випадок, про що 03.10.1994 складено акт №23 про нещасний випадок. Довідкою МСЕК від 09.02.1995 Позивачу первинно встановлено 80% втрати працездатності та II групу інвалідності, при переогляді 21.02.2000 50% втрати працездатності та III безстроково. У звязку з ушкодженням здоровя Позивач переносить моральні страждання та переживання, які пов'язані з тим, що вона не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання та біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Суму компенсації за моральні страждання Позивач оцінює у 50\~000,00 грн. В судове засідання позивач надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутністю, позов підтримує повністю, просить його задовольнити. Представник відповідача надав суду письмовий відзив (а.с. 25-31), в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову повністю, вказавши, що нещасний випадок, про який йдеться в позові з позивачем стався лише з її вини, що підтверджується відповідним Актом, отже законних підстав для стягнення моральної шкоди не існує. Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що позивач перебувала з відповідачем в трудових відносинах (а.с. 10-12) і знаходячись на робочому місці на ПАТ «ПІВДГЗК» 28.09.1994 з нею стався нещасний випадок, про що 03.10.1994 складено акт №23 про нещасний випадок. 09.02.1995 року довідкою МСЕК Позивачу вперше встановлено 80% втрати професійної працездатності, та 2 група інвалідності, при повторному переогляді, Позивачу безстроково встановлено 50% втрати працездатності та 3 групу інвалідності (а.с. 5-7). Позивач зазначає, що внаслідок ушкодження здоров'я несе моральні страждання, в яких винен саме відповідач, свої позовні вимоги обґрунтовує, зокрема актом №23 про нещасний випадок. У свою чергу представник відповідача вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки вини відповідача у заподіянні моральної шкоди позивачу не має. Сторони вважають, і суд у свою чергу знаходить таку думку повністю обґрунтованою, що до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство чинне на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а саме, оскільки Позивачу відсоток втрати професійної працездатності встановлено 09.02.1995 року, сторони вважають, що до даних правовідносин мають застосовуватись положення Цивільного Кодексу Української РСР, також Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 (далі Правила) в редакції чинній станом на лютий 1995 року. Отже, судом встановлено, що факт нещасного випадку, факт встановлення інвалідності у позивача не оспорюється, спір виник лише з приводу вини, внаслідок якої позивач отримала ушкодження здоров'я. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує зокрема зазначеним актом про нещасний випадок №23 (а.с.8-9), який не оскаржувався позивачем. Так, згідно пункту 13 акту №23 про нещасний випадок, працівниками, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці є лише пресувальниця [PERSON], яка порушила п.2 технологічної карти №3 для пресувальників виробів із пластмаси. Окрім того, як Позивач у позовній заяві вказує, що 28.09.1994 року вона отримала письмовий наряд на виливок кришок. При черговому розкритті пресформи, вона вирішила достати кришки, що впали на станину обладнання. В результаті права рука потерпілої опинилась стиснутою пресформою. При цьому, згідно п.11 акту в п.11 акту №23 вказано: «… Не отключив машину, открыв переднее ограждение термопластавтомата [PERSON] правой рукой с помощью приспособления для съема крышек хотела достать упавшие крышки, при этом не произвольно левой рукой нажала на концевой выключатель блокировки переднего ограждения. А так как нога ее находилась на педали включения смыкания пресформы произошло ее закрытие. В результате чего правая рука [PERSON] была зажата пресформой между кистью и локтевым суставом пресформой…». Таким чином, вказаний акт доводить лише вину позивача у заподіянні їй ушкодження здоров'я і жодним чином не вказує на вину відповідача або інших осіб. У свою чергу те, що нещасний випадок з позивачем стався саме з її вини, а точніше з її необережності підтверджується і пояснювальною запискою останньої в якій вказано: «…В тот момент, когда рука оказалась между пресформой я непроизвольно нажала на кончевой выключатель и педаль смыкания пресформы…» (а.с. 32). У п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) №4 від 31.03.1995 вказано: «Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду». У п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що уся заборгованість із відшкодування матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Частиною 1 ст.4401 ЦК Української РСР було встановлено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Окрім того\~те,\~що моральна\~шкода заподіяна\~громадянину відшкодовується\~підприємством при\~доведеності вини\~підтверджується і\~Пленумом Верховного\~Суду України\~у пункті\~5\~Постанови «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової\~шкоди)\~№4\~від 31.03.1995\~року:\~«… відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору…». За вищевказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed