Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом, у якому просила суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зі своєю матір`ю [PERSON] в квартирі за адресою [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 50% від прожиткового мінімум на дитину відповідного віку. Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач перебували в шлюбі з 18.06.2005 року. Цей шлюб було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2016 року. Від шлюбу вони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розлучення діти проживали разом з позивачем. Однак коли їх син пішов до школи,його батько почав самовільно, без погодження з позивачем забирати його зі школи та залишати на ніч за місцем свого проживання в квартирі своєї нової дружини. Для позивача інтереси її дітей на першому місці, тому її хвилює погіршення психологічного здоров`я її сина, його низька успішність в школі внаслідок того, батько ним не займається, не готує з ним уроки, а також відсутністю нормального та необхідного для малолітньої дитини раціону харчування та режим сну для сина. Крім того, після візиту відповідача та перебування в нього їх син поводить себе агресивно, під час перебування у батька він побоюється спілкуватись з позивачем, виражати до неї почуття. Хлопчик побоюється реакції батька, який налаштовує його проти рідної матері, сварить та погрожує Враховуючи наведене позивач вважає, що суд може визначити місце проживання дітей з позивачем. Крім того, відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання їх дітей. Відповідач є працездатною особою, відхилень у здоров`ї немає. 28.01.2020 року суду було надано уточнену позовну заяву в якій позивач зазначив, що намагалась врегулювати з відповідачем питання щодо проживання сина з нею в досудовому порядку. Зазначила, що їх бесіди мали усний характер та листування через смс. Однак відповідач завжди відмовлявся, аргументуючи, що сину з ним буде краще. 27.02.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач заперечив проти вказаних позовних вимог та просив відмовити в їх задоволені. 20.03.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, де позивачем було зазначено, що судовою практикою визначено рівність прав батьків стосовно проживання неповнолітніх дітей. При цьому встановлено, що малолітня дитини, крім виняткових випадків, не може бути розлучена з матір`ю. На задоволені позову наполягала. 15.12.2020 року позивачем було уточнено позовні вимоги в частині стягнення аліментів, а саме просила стягнути зі [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON] . Та [PERSON] в розмірі 1/6 частки всіх видів доходу на кожну дитину, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. 08.04.2021 року до суду надійшов відзивн а уточнену позовну заяву, в якій зазначено, що у зв`язку з необґрунтованістю вимог позивача про визначення місця проживання дітей вимоги про стягнення аліментів також не підлягають задоволенню. У судовому засіданні сторона позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі за вищевказаними підставами, просила визначити стягнення аліментів від дня набрання рішенням суду законної сили. Сторона відповідача у судовому засіданні проти позову врешті не заперечувала, вказавши, що погоджуються з бажанням дітей проживати разом з матір`ю. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 18.06.2005 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2016 року шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання неповнолітня [PERSON] , [INFO] , малолітній [PERSON] [INFO] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 04.12.2020 року спеціалістами відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради було обстежено умови проживання [PERSON] за адресою фактичного проживання: [ADDRESS] та встановлено, що трикімнатна квартира знаходиться на шостому поверсі, дев`яти поверхового будинку, житлово-побутові умови проживання - добрі, в квартирі чисто, в наявності необхідні меблі та техніка. Для проживання, утримання, виховання та розвитку дітей створені належні умови. Діти мають окремі спальні місця, об лаштовані місця для занять. В наявності одяг, взуття та особисті речі дітей, засоби дитячої гігієни. За даною адресою проживають [PERSON] , [PERSON] , [INFO]., дружина [PERSON] , [PERSON] , її діти: [PERSON] р.н., [PERSON] , [INFO] Власник житлового приміщення [PERSON] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] з 2019 року зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 16.12.2020 року спеціалістами відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, було обстежено умови проживання за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що трикімнатна квартира знаходиться на восьмому поверсі, дев`яти поверхового будинку, житлово-побутові умови проживання - добрі, в квартирі зроблено ремонт, в наявності необхідні меблі та побутова техніка. Для проживання, утримання, виховання та розвитку дітей відповідного віку створені належні умови. Діти мають кожний окрему ізольовану кімнату, в якій є ліжко облаштовані місця для занять, одяг відповідно до вікових потреб, взуття, засоби дитячої гігієни, канцелярське приладдя. За даною адресою проживають [PERSON] , [PERSON] [INFO], чоловік [PERSON] , [PERSON] . Власник житлового приміщення [PERSON] . Відповідно до інформації КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» від 15.12.2020р. вих. №1663/01 встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] знаходяться під наглядом педіатричної служби КНП «ЦПМСД №2», у разі хвороби або з метою профілактичних оглядів до лікаря дітей супроводжує або мати, або батько, які займаються їх лікуванням. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] являється його невісткою. Зазначив, що йому відомо,що діти [PERSON] перебувають в складному психологічному стані. У матері з дітьми нормальні стосунки, вона возить їх до школи, робить уроки. Наразі [PERSON] проживає з матір`ю постійно, сни проживає то у батька, то в матері. Зазначив, що у відношенні до сина немає єдності у вимогах та вихованні матері та батька. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що навчається в 71 гімназії та живе то в батька, то в матері. Комфортніше йому проживати з мамою та сестрою, на чому і зауважував суду. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що не заперечує, проти проживання дітей разом з матір`ю. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до висновку про визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] від 28.18.2020 року враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 17.12.2020 р. протокол №35 доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи убачається про існування між колишнім подружжям непорозуміння, проте не вбачається конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю відповідатиме їх інтереса,, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд приходить до наступних висновків. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи наведене, а також вік дітей, виходячи з потреб дітей та їх належного забезпечення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved