Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою № 1 будинком № 8-а по провулку Дружний в м. Миколаєві. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач, хоча і зареєстрована за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеній квартирі з травня 2015 року, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей її в кімнаті не має. Однак реєстрація відповідача за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою № 1 будинком № 8-а по провулку Дружний в м. Миколаєві. Сторони повідомлялись про дату, час та місце проведення судового засідання в порядку ч. 2 статті 128 ЦПК України, у судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, неявка сторін у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи за наявними матеріалами. З огляду на відсутність заяви відповідача про слухання справи без його участі, неподання їм відзиву на позовну заяву, відсутність заперечень позивача, судом вирішено провести заочний розгляд справи. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Ѕ частки квартири № [ADDRESS], на праві власності належить [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 333 від 02.09.1997 року, зареєстрованого на товарній біржі «Нерухомість-Сангай», та зареєстрованому в бюро технічної інвентаризації за № 10106 від 03.09.1997 року. Відповідно до Будинкової книги для прописки громадян, які проживають, за адресою: м. Миколаїв, провулок Дружний, 8-а зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачка - [PERSON]. Відповідно до [PERSON] про непроживання, складених сусідами позивача та працівниками житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаційної контори № 15 за адресою: [ADDRESS] починаючи з травня 2015 року [PERSON] фактично не проживає. З метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача позивачем направлялася претензія з проханням самостійно знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS], але відповідачем претензію не отримано, що також свідчить про відсутність відповідача за місцем реєстрації. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За таких обставин, оскільки відповідач не є власником вказаного будинку, крім того не проживає в спірному будинку, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в будинку позивача порушує його права як власника, крім того розмір комунальних платежів залежать від кількості зареєстрованих осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та законними, і тому задовольняє їх. На підставі ст. ст. 317, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved