Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини без письмової згоди батька дитини, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON]. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який залишився на вихованні матері. Позивач [PERSON] з сином зареєстровані за адресою проживання її батьків: с. Стасі Диканського району, вул. Молодіжна, 14, відповідач проживає окремо. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На даний час аліменти батько не виплачує. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 квітня 2014 року по справі № 545/556/14-ц, позивачці надано дозвіл на оформлення проїзного документу малолітньої дитини [PERSON], [INFO], для виїзду за кордон без згоди батька дитини - [PERSON] - відповідача. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, 20 березня 2017 року відповідачем [PERSON] надано письмовий дозвіл на виїзд сина [PERSON], [INFO] з України на постійне місце проживання до Республіки Німеччини у супроводі колишньої дружини - позивачки [PERSON], підтвердженням чого є його заява від 20.03.2017р., копію якого додано до позовної заяви. На сьогоднішній день, позивачка [PERSON] вдруге вийшла заміж. Її чоловіком став громадянин Німеччини [PERSON], з яким вона, починаючи з 01 червня 2017 року проживає в Федеративній Республіці Німеччина за адресою: [ADDRESS]. Неповнолітній син позивачки [PERSON] проживає разом з нею та має всі належні умови для розвитку здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Зараз є актуальним питання оформлення позивачкою дозволу українських компетентних органів на залишення позивачкою разом з неповнолітнім сином України на постійне проживання за кордоном (ФРН). Для оформлення даного дозволу, обов'язковим є зняття позивачки та її неповнолітнього сина з реєстрації за останнім місцем їх постійного проживання в Україні. Управлінням державної міграційної служби України в Полтавській області 23 жовтня 2017 року прийнято рішення щодо виїзду на постійне місце проживання позивачки разом з неповнолітнім сином та в строк до 23 квітня 2018 року зобов'язано подати довідку про зняття з реєстрації місця проживання. Оскільки, для зняття з реєстрації постійного місця проживання неповнолітнього сина позивачки, - [PERSON], згідно чинного законодавства України, необхідна на це згода батька останнього, яку, цей батько - відповідач по справі, надати відмовляється, позивачка за для захисту своїх прав та в інтересах свого неповнолітнього сина, для вирішення даного питання, вимушена звернутись до суду. Після того, як відповідач, неодноразово в усній формі відмовився надати дозвіл на зняття дитини з реєстрації місця проживання, на його адресу було направлено письмову заяву з даним проханням, яку він отримав та на яку відповідь так і не надав. Підтвердженням цього є копія вказаної заяви, копія експрес-накладної та копія квитанції про відправлення даного листа. Всі ці докази в копіях надано до позову. Відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до ст.150 СК України батьки мають обов'язки щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-СІІ), зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Згідно ст.ст.270, 272 ПК України кожна фізична особа має право зокрема на свободу пересування. В інтересах Малолітніх, неповнолітніх їх права здійснюють батьки. Після розірвання шлюбу сторони досягли згоди та їх малолітня дитина залишилася на вихованні матері [PERSON] - позивачки. Останні проживають та зареєстровані разом, відповідач проживає та зареєстрований окремо. Позивачка разом із дитиною має обґрунтований намір змінити місце реєстрації, що не призведе до порушення прав та інтересів дитини, за якою буде збережено право користування житлом, причому с більш сприятливим в побутовому плані, за інфраструктурою тощо. Через відмову батька дитини надати дозвіл на зняття неповнолітнього сина з реєстрації за місцем проживання задля переїзду на постійне місце проживання за кордон та реєстрації дитини за її фактичним місцем проживання, тобто за адресою позивачки, порушуються права дитини, які підлягають захисту в судовому порядку. Відповідно до статей 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судове засідання позивачка не з'явилась, надавши суду заяву з проханням справу слухати у її відсутність, позов підтримала. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча заздалегідь повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON]. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який залишився на вихованні матері. Позивач [PERSON] з сином зареєстровані за адресою проживання її батьків: [ADDRESS], відповідач проживає окремо. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На даний час аліменти батько не виплачує. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 квітня 2014 року по справі № 545/556/14-ц, позивачці надано дозвіл на оформлення проїзного документу малолітньої дитини [PERSON], [INFO] для виїзду за кордон без згоди батька дитини - [PERSON] - відповідача. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України. 20 березня 2017 року відповідачем [PERSON] надано письмовий дозвіл на виїзд сина [PERSON], [INFO] з України на постійне місце проживання до Республіки Німеччини у супроводі колишньої дружини - позивачки [PERSON], підтвердженням чого є його заява від 20.03.2017р., копію якого додано до позовної заяви. На сьогоднішній день, позивачка [PERSON] вдруге вийшла заміж. Її чоловіком став громадянин Німеччини [PERSON], з яким вона, починаючи з 01 червня 2017 року проживає в Федеративній Республіці Німеччина за адресою: [ADDRESS]. Неповнолітній син позивачки [PERSON] проживає разом з нею та має всі належні умови для розвитку здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Зараз є актуальним питання оформлення позивачкою дозволу українських компетентних органів на залишення позивачкою разом з неповнолітнім сином України на постійне проживання за кордоном (ФРН). Для оформлення даного дозволу, обов'язковим є зняття позивачки та її неповнолітнього сина з реєстрації за останнім місцем їх постійного проживання в Україні. Управлінням державної міграційної служби України в Полтавській області 23 жовтня 2017 року прийнято рішення щодо виїзду на постійне місце проживання позивачки разом з неповнолітнім сином та в строк до 23 квітня 2018 року зобов'язано подати довідку про зняття з реєстрації місця проживання. Оскільки, для зняття з реєстрації постійного місця проживання неповнолітнього сина позивачки, - [PERSON], згідно чинного законодавства України, необхідна на це згода батька останнього, яку, цей батько - відповідач по справі, надати відмовляється, позивачка за для захисту своїх прав та в інтересах свого неповнолітнього сина, для вирішення даного питання, вимушена звернутись до суду. Після того, як відповідач, неодноразово в усній формі відмовився надати дозвіл на зняття дитини з реєстрації місця проживання, на його адресу було направлено письмову заяву з даним проханням, яку він отримав та на яку відповідь так і не надав. Підтвердженням цього є копія вказаної заяви, копія експрес-накладної та копія квитанції про відправлення даного листа. Всі ці докази в копіях надано до позову. Відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до ст.150 СК України батьки мають обов'язки щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-СІІ), зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Згідно ст.ст.270, 272 ПК України кожна фізична особа має право зокрема на свободу пересування. В інтересах Малолітніх, неповнолітніх їх права здійснюють батьки. Після розірвання шлюбу сторони досягли згоди та їх малолітня дитина залишилася на вихованні матері [PERSON] - позивачки. Останні проживають та зареєстровані разом, відповідач проживає та зареєстрований окремо. Позивачка разом із дитиною має обґрунтований намір змінити місце реєстрації, що не призведе до порушення прав та інтересів дитини, за якою буде збережено право користування житлом, причому с більш сприятливим в побутовому плані, за інфраструктурою тощо. Через відмову батька дитини надати дозвіл на зняття неповнолітнього сина з реєстрації за місцем проживання задля переїзду на постійне місце проживання за кордон та реєстрації дитини за її фактичним місцем проживання, тобто за адресою позивачки, порушуються права дитини, які підлягають захисту в судовому порядку. Відповідно до статей 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно вимог ч.1 та 2 ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав, виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України). Аналогічна позиція також міститься і в п.п.6 п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року, відповідно до якої у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Пунктом п.2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22.11.2012 № 1077, передбачено, що відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто. При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, згідно ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved