Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що між нею та відповідачем був укладений шлюб 09.10.2016 року у виконкомі Гукливської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, актовий запис №6. Від даного шлюбу народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , яка є дитиною інвалідом та потребує значних витрат на утримання. Відповідач проживає окремо та добровільно надати позивачу допомогу на утримання неповнолітніх дітей відмовляється, не приймає участі у їх вихованні та утриманні. Посилається на те, що відповідач є працездатною особою та за станом здоров`я може надавати систематичну допомогу на утримання дітей. Просить постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 3000 грн. в місяць на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття починаючи з дня подачі заяви до суду. В судове засідання позивач не з`явилася, однак подала заяву в якій просить справу розглянути у її відсутності, позов підтримала повністю та просить такий задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, свого відношення до позову не направив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи оголошенням про виклик в судове засідання на офіційному сайті «Судова Влада». Тому суд вважає, що згідно ст.280 ЦПК України слід проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечила. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін, достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 09.10.2016 року у виконкомі Гукливської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, актовий запис №6 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Від даного шлюбу народилося народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) та донька [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Як вбачається із виписки з протоколу Обласної дитячої лікарні ЛКК №020/714 від 18.09.2020 року, дитина [PERSON] є дитиною з інвалідністю згідно наказу МОЗУ МПСПУ, МФУ від 08.11.2001 року №454/471/516. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина-інвалід - це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту. Зі змісту ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. З довідки виконкому Воловецької селищної ради №1388 від 02.11.2020 року видно, що разом з позивачем проживають її неповнолітні діти син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. У відповідності до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Статтею 184 Сімейного кодексу України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02. 1991 та набрала чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є дітьми відповідача, крім цього, дочка відповідача [PERSON] є дитиною інвалідом та потребує постійного стороннього догляду та додаткових витрат на утримання. Враховуючи, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей, а також батьком дитини інваліда, котра потребує особливого догляду, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі не суперечать вимогам закону. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача, суд приймає до уваги встановлені у справі обставини,

Outcome: approved