Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що вона є власником 1/3 квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2015 року, інші частини квартири належать синам [PERSON], [PERSON]. Після укладення договору купівлі-продажу та реєстрації права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Відповідач не знявся з реєстраційного обліку. В будинку він не проживає з 26.12.2013 року. Той факт, що в будинку досі зареєстрований відповідач - заважає позивачу повноцінно ним користуватись. Просить суд визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме трикімнатною квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Окрім того зазначила, що діє на підставі довіреності в інтересах третьої особи [PERSON], який не заперечує проти задоволення вимог. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини не явки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується оголошенням у газеті «Наддніпрянська правда», заперечень з приводу поданого позову не надав. Третя особа [PERSON] не зявився до судового засідання, на адресу суду надав заяву згідно якої підтримав вимоги та просив розглядати справу за його відсутності. Третя особа [PERSON] не зявився у судове засідання, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Допитана у судовому засідання у якості свідка [PERSON] надала покази, які зводяться до того, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з 26.12.2013 року, про що було складено акт не проживання особи за місцем реєстрації від 16.08.2016 року, в якому вона поставила свій підпис. В матеріалах є достатньо доказів, які свідчать про права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає можливим справу розглядати у відсутності відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Тобто право власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у нього права приватної власності на це майно. На підставі вищевикладеного вбачається, що з припиненням права власності особи на будинок (квартиру) припиняється його право на користування ними, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слідує висновок, що права користування членів сім'ї власника будинку цим будинком та обсяг цих прав залежить від прав власника будинку. З припиненням права власності особи на будинок припиняється право членів її сім'ї на користування ним, оскільки права останніх є похідними від прав самого власника. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 10.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб, яке набрало законної сили 21.01.2014 року. [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 12.09.2015 року серії НАР 274424, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №42145193 від 12.08.2015 року. Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 16.08.2016 року підтверджує факт того, що [PERSON] фактично не проживає у квартирі [ADDRESS] у період з 26.12.2013 року по 16.08.2016 року (день складання акта) Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що момент внесення запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є офіційним визнанням та підтвердженням виникнення в особи права власності на нерухоме майно. Наявна в матеріалах справи копія довідки №487 від 11.08.2016 року- підтверджують факт реєстрації [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частина четверта статті 334 ЦК України передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місція проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмежень. Таким чином, реєстрація та проживання [PERSON] в квартирі, що знаходиться у власності позивача, обмежує її право власності. Враховуючи викладене, суд на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно зі ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджено судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved