Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання дійсним договору №6 від 12.01.1999 року купівлі-продажу нерухомого майна 36/100 частини житлового будинку [ADDRESS], будинок загальною площею 58,6 м.кв., житловою площею - 47,8 м.кв., що складається з: А - житловий будинок, Б - літня кухня, Ж - вбиральня, Л - сарай, К - душ, огорожі та споруди, зареєстрований Універсальною товарною біржею «Нерухомість-Н» 12 січня 1999 року, зареєстрований в ММБТІ 11.02.1999 р. за №5284, укладений між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку. Обґрунтовуючи вимоги, зазначає, що на теперішній час вона не має можливості реалізувати свої права як власника, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 36/100 частини житлового будинку [ADDRESS], будинок загальною площею 58,6 м.кв., житловою площею - 47,8 м.кв., що складається з: А - житловий будинок, Б - літня кухня, Ж - вбиральня, Л - сарай, К - душ, огорожі та споруди належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25.07.1996 року, зареєстрованого у Миколаївському бюро технічної інвентаризації за №5284 від 25 липня 1996 року. 12 січня 1999 р. на Універсальній товарній біржі «Нерухомість-Н» за №6 зареєстрований договір купівлі - продажу нерухомого майна, а саме, 36/100 частини житлового будинку [ADDRESS], будинок загальною площею 58,6 м.кв., житловою площею - 47,8 м.кв., що складається з: А - житловий будинок, Б - літня кухня, Ж - вбиральня, Л - сарай, К - душ, огорожі та споруди, зареєстрований Універсальною товарною біржею «Нерухомість-Н» 12 січня 1999 року, укладений між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, зареєстрований в ММБТІ 11.02.1999 р. за №5284. Договір купівлі-продажу вказаних частин житлового будинку підписаний сторонами власноручно. До теперішнього часу ніхто із сторін ніяких вимог, щодо порушення їх прав, не заявили, ніякого спору, з цих питань, у сторін не виникло. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони цього договору ухилились від його нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. Позивач вказує, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відразу після укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами позивачем було зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у січні 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Приписами ст. 224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Позивач на теперішній час не має можливості реалізувати свої права після придбання нерухомого майна, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений. Приймаючи до уваги те, що позивач не має можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, позов про визнання договору купівлі-продажу дійсним та підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved