Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 03 серпня 2015 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, який зареєстрований в реєстрі за № 3440 та посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т., за яким остання позичила грошові кошти в розмірі 86 400 гривень та зобов`язалася їх повернути до 03 листопада 2015 року. Однак у встановлений в договорі строк грошові кошти позивачу повернуті не були, а тому позивачка просить стягнути з відповідачки 24 000 грн. - кошти, які повинні бути повернуті до 20 серпня 2015 року. 05 листопада 2015 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з відповідача всю суму позики в розмірі 86 400 грн., оскільки 03 листопада 201 року минув строк повернення позики. Представник позивача та адвокат Антошко Р.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог, проти заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень та заявами про відкладення судових засідань. З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, адвоката Антошка Р.В., дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 03 серпня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики за яким відповідач отримала від позивача 3600 євро, що є еквівалентом 86 400 гривень на момент укладення договору. Відповідно до договору відповідач зобов'язалася повернути позику до 03 листопада 2015 року. Проте відповідач свої зобов'язання вчасно не виконала, грошові кошти не повернула (а.с.4). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку - договору позики від 14 серпня 2015 року. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 625 Цивільного Кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики відповідачем суду не представлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача в її користь на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 23, 526, 527 ч. 1, 611, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч. 1 ЦПК України,

Outcome: approved