Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, по якому просить суд: -Стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 6\~771 грн., сплачені за житлово-комунальні послуги, з урахуванням інфляційного збільшення ( 748,29 грн.) та штрафних санкцій 3% річних ( 186,81 грн.), а всього 7706,10 грн.; -Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50\~000 грн. -Судові витрати покласти на відповідача. Заявлені вимоги обгрунтовує тим, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Зазначає, зо відповідач не проживає в даній квартирі з жовтня 2013 року та з цього самого часу не оплачує комунальні платежі. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що власність зобов`язує та відповідач повинен відшкодувати їй вартість сплачених нею платежів за Ѕ частину належної йому квартири. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти його задоволення. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. \~ \~ \~ \~ [PERSON] є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 30.08.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 5501. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2017 року по справі №522/822/17 визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрації), виданої комунальним підприємством «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» від 25.02.2019 року вих. № 205 в квартирі [ADDRESS] дома [ADDRESS] зареєстровані 2 чоловіка: [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] . Відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] з жовтня 2013 року, що підтверджується актом комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» від 01.10.2017 року. З, наданих позивачем, копій квитанцій вбачається, що вона самостійно сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що відповідач жодного разу не надав коштів для оплати комунальних платежів, таким чином він, на думку позивача, збагатився за її рахунок у розмірі 6 771,00 гривень, а з урахуванням інфляційного збільшення (748,29 грн.) та штрафних санкцій - 3% річних (186,81 грн.) складає 7 706, 10 грн. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Суд критично ставиться до позиції представника відповідача, що [PERSON] послуг фактично не отримував та договір між ним та обслуговуючими організіціями про надання житлово-комунальних посгул не укладався, оскільки відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг між споживачем та обслуговуючою організацією сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правова позиція Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі 6-59цс13). Право власності зобов`язує, власник повинен утримувати належне йому майно, доказів того, що послуги не надані або надані не в повному обсязі в матеріалах справи відсутні. Оскільки відповідачу на праві спільної часткової власності належить Ѕ частини квартири [ADDRESS] суд вважає за можливе стягнути з нього грошові кошти в розмірі 6\~771 грн., сплачені за житлово-комунальні послуги. Також позивач просить суд стягнути суму інфляційного збільшення (748,29 грн.) та штрафних санкцій - 3% річних (186,81 грн.). Згідно з визначеннями, наведеними у ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індексом споживчих цін є показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; порогом індексації є величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. У відповідності до ст.\~2\~Закону України\~«Про індексацію\~грошових доходів\~населення» (зі змінами, внесеними Законом України від 17.05.2016 р. № 1368-УІІІ) об`єктом індексації грошових доходів населення, зокрема, є суми у твердій грошовій сумі. 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24.12.2015 р. № 911-УІІІ, яким, крім іншого, внесені зміни до Закону України\~«Про індексацію\~грошових доходів\~населення» стосовно порогу індексації, відповідно до ч. 1 ст. 4 якого індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Отже, з правового аналізу статті 4\~Закону України\~«Про індексацію\~грошових доходів\~населення» слідує, що індексація, визначена судом у твердій грошовій сумі проводиться лише в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який з 01 січня 2016 року становить 103 відсотки. Таким чином можливість нарахування індексації виникає у разі перевищення величини індексу споживчих цін порогу 103 відсотки. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.09.2018 року по справі № 127/8260/17-ц. Натомість, зі складеного позивачем розрахунку суми індексації вбачається, що в жоден з місяців, за які позивач просив стягнути суми індексації, величина індексу споживчих цін не перевищила встановленого законом порогу у 103 відсотки. А, відтак, правових підстав для стягнення суми індексації не має, у зв`язку із чим суд в задоволенні даної частини вимог вважає за необхідне відмовити. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Разом з тим суд приймає до уваги, що надання житлово-комунальних послуг не є грошовим зобов`язанням та позивач, сплативши кошти за надання послуг, не є кредитором відповідача. З огляду на це, положення ст.\~625\~ЦК України не застосовуються до зазначених відносин. Враховуючи наведене вище суд відмовляє в стягненні трьох відсотків річних. Крім того позивач просить суд стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 50\~000 грн.. Як зазначено в п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Як зазначено\~в \~п.\~9\~Постанови від\~31.03.1995\~р.\~№4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди)\~розмір відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди,\~суд визначає\~залежно від\~характеру та\~обсягу страждань\~(фізичних,\~душевних,\~психічних тощо),\~яких зазнав\~позивач,\~характеру немайнових\~втрат(їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивач виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надала ніяких доказів причино- наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та її моральними стражданнями. Таким чином, позивач не надала доказів на підтвердження факту заподіяння їй відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обгрунтувала, з чого вона виходила, визначаючи розмір заподіяної їй шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково суд вважає за необхідно судові витрати розподілити наступним чином, а саме: з відповідача на користь позивача стягнути суму судового збору пропорційно задоволеній частині вимог, а саме 180,27 грн.. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними, а також такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: partial