Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтувала тим, що вона, [PERSON], являється власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS]. Місце проживання відповідача було зареєстроване з її дозволу у належному їй об'єкті нерухомості, однак з 2014 року за зазначеною адресою відповідач не проживає, у зв'язку з чим позивач вважає, що останній втратив право на користування її житлом, однак самостійно не бажає знятися з реєстрації місця проживання, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Відповідач подав до суду відзив відповідно до якого просив суд в задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що позивач набула права власності на об'єкт нерухомості лише 20.09.2018 в підтвердження чому є Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отож не має право вимоги за правилами ст.405 ЦК України. Крім цього, надана в якості доказу довідка міської ради, яка складена на підставі Акту не може бути взята судом до уваги в якості належного доказу, оскільки складений Акт був за участі сусідів, з якими позивач перебуває у доброзичливих відносинах, тому вони надали неправдиві пояснення щодо його не проживання у належному позивачеві будинку з 2014 року. У той же час він постійно довідувався до будинку, вкладав грошові кошти та працю у належний позивачеві будинок, ремонтував побутову техніку, намагався там проживати та докладав до цього зусиль, однак позивач вигонила його, а тому аби не загострювати стосунки та не травмувати дітей та онуків він залишив житловий будинок та там не проживає. 03.12.2018 відповідач надав до суду клопотання про перехід розгляду справи за правилами загального позовного провадження, однак ухвалою суду від 04.12.2018 вказана заява залишена без задоволення. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав, що у ньому наведені, просила суд позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що за час спільного проживання з дочкою позивачки вклав багато коштів в ремонт будинку, а відтак вважає, що має на нього право. Проте відповідач [PERSON] визнав, що після розлученння, дійсно не проживає в будинку по [ADDRESS] вже 5 років. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив, що [PERSON] являється власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], в підтвердження чого є Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.09.2018, індексний номер 138393850. Згідно записів вчинених в Адресній книзі вищевказаного житлового будинку, окрім інших осіб у ньому зареєстровано місце проживання відповідача з 28.04.1999. Як убачається з довідки №4463 від 08.10.2018 виданої Липовецькою міською радою Липовецького району Вінницької області, колишній зять [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], але за даною адресою не проживає з 2014 року (а.с.9). Факт не проживання відповідача у належному позивачеві будинку з 04.08.2014 констатовано Актом складеним 08.10.2018 у складі депутата міської ради Юклянюк В.В. та сусідів [PERSON] та [PERSON] Стаття 379 ЦК визначає, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зібрані у справі докази підтверджують належність об'єкта нерухомості позивачеві, отож їй належить право вимагати усунення порушень права власності від інших осіб незалежно від часу його державної реєстрації, що спростовує доводи відповідача в цій частині. Також суд вважає, що відповідачем не надано жодних інших належних та допустимих доказів на спростування обставин наведених позивачем у позовній заяві щодо невикористання ним належного їй об'єкта нерухомості для постійного проживання з 2014 року, а сумніви щодо наданого позивачем Акту відповідачем чим не підтвердженні. Крім того обставина непроживання в будинку по [ADDRESS] більше 5 років визнана відповідачем [PERSON], а відтак доведенню не підлягає. За таких обставин суд дійшов висновку, що наявність порушених прав позивача зі сторони відповідача є очевидною, отож вони підлягають захисту судом, у спосіб що обраний позивачем, тому право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень статті 406 ч.1 п.5 ЦК України, у зв'язку з чим позов слід задовольнити у повному обсязі. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до Глави 8 ЦПК України. На підставі ст.ст.16, 319, 321 ЦК України,

Outcome: approved