Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2019 року, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 11 листопада 1995 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб та останні проживали за адресою: [ADDRESS] . Позивач являється їх донькою та з 15.05.1998 року проживає за вказаною адресою. З 27.07.2015 року позивач та третя особа [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі, яку відповідач [PERSON] таємно відчужив. Вказаний договір купівлі-продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф., однак, такий суперечить її правам та інтересам. Так, позивач володіє правом користування спірною квартирою та зареєстрована у ній на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09 квітня 2015 року. Відповідачам було відомо про факт існування судових спорів щодо спірного майна, зокрема, на розгляді у Верховному Суді знаходиться цивільна справа результати розгляду якої можуть мати наслідки у виді скасування свідоцтва про право власності від 22 вересня 1997 року за № [NUMBER] , на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Крім цього, у провадженні Личаківського районного суду м.Львова знаходиться цивільна справа про визнання права власності за [PERSON] на Ѕ частку спірної квартири за набувальною давністю. В межах вказаного провадження оскаржено ухвалу суду про відмову у застосуванні заходів забезпечення позову - накладенні арешту на квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що третя особа [PERSON] систематично бере участь у сплаті житлово-комунальних послуг у вказаній квартирі та піклується за позивачем, оскільки остання перенесла у 2006 році компресійний перелом хребта чотирьох нижніх хребців та потребує догляду дотепер. Відповідач [PERSON] жодного разу не був у квартирі, договір купівлі-продажу якої оспорюється позивачем. Крім цього, у травні 2019 року була спроба невідомими особами та [PERSON] здійснити проникнення у квартиру, де позивач проживає із третьою особою [PERSON] . За даним фактом повідомлено поліцію. Зазначає, що 29 серпня 2012 року відповідач [PERSON] без згоди органу опіки та піклування, так як позивач була на той час неповнолітньою, уклав договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , своєму батькові [PERSON] . Вказаний договір у подальшому було визнано недійсним у судовому порядку. Вказані обставини свідчать про те, що [PERSON] не вперше вчиняє шахрайській дії з метою позбавлення права проживання позивача та третьої особи [PERSON] у спірному житлі. Протягом останніх семи років відповідач [PERSON] являється фігурантом кримінальних проваджень, які знаходяться у провадженні Личаківського ВП ГУ Національної поліції у Львівській області. Враховуючи наведене, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений всупереч правам та інтересам позивача, так як згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 27 березня 2019 року та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . Справа поступила на адресу суду 16 травня 2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано час для усунення недоліків, вказаних у мотивувальній частині ухвали суду. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21 травня 2019 року позовну заяву в частині вимоги про забезпечення позову повернуто заявнику. 06 червня 2019 року на адресу суду поступила заява позивача [PERSON] на усунення недоліків зазначеної вище ухвали. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 07 червня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10 червня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про застосування заходів забезпечення позову, а саме накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Постановою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року, ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 10 червня 2019 року скасовано та постановлено нову постанову, якою заяву [PERSON] про застосування заходів забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , заборонено вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження даної квартири. 01 липня 2019 року на адресу суду поступили письмові пояснення третьої особи - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мішакової С.Ф. У своїх поясненнях остання зазначає, що 27 березня 2019 року нею був посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , за реєстровим номером № 378. Вказаний договір був посвідчений у відповідності до вимог чинного законодавства. Зокрема, вказана квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] , виданого Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 22 вересня 1997 року та зареєстрованого 29 вересня 1997 року у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для посвідчення договору [PERSON] були представлені всі необхідні документи та підтверджено, що квартира не відчужена будь-яким способом, прав власності щодо неї у третіх осіб не має, шлюбний контракт не укладався, тощо. Відчуження вказаної квартири прав малолітніх, неповнолітніх та обмежено дієздатних осіб порушені не будуть. Крім цього, нотаріус не несе відповідальність у разі, якщо особа, яка звернулась до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії, подала недійсні та/або підроблені документи, не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулась особа. [PERSON] було роз`яснено зміст ст.190 КК України. У зв`язку із викладеним, просить розглядати справу у її відсутності. 02 липня 2019 року третьою особою [PERSON] подано пояснення на позов. Вважає, що заявлені вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення з наступних підстав. Позивач [PERSON] користується спірною квартирою та зареєстрована у ній на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09 квітня 2015 року, при цьому, не має у власності жодного іншого нерухомого майна. Вказаний договір порушує права позивача, при укладенні такого відповідачем [PERSON] було приховано факт наявності судових спорів щодо спірної квартири. Зокрема, нотаріусу не було повідомлено про судове провадження щодо оскарження свідоцтва про право власності [PERSON] від 22 вересня 1997 року за № Л10204. Крім цього, третя особа [PERSON] у відповідності до ч.3 ст.156 ЖК УРСР бере участь у сплаті житлово-комунальних послуг, які надаються у вказану квартиру; здійснює догляд за позивачем, яка потребує постійного піклування. Так, відповідач [PERSON] жодного разу не був у квартирі, де вона з позивачем спільно проживають. Позову про зняття відповідача [PERSON] з реєстрації у вказаному житлі не подав та не вимагає сплати наявної заборгованості [PERSON] за житлово-комунальні послуги, що визначено умовами договору. Зазначені вище дії містять ознаки шахрайства, а тому спірний договір укладений всупереч правам та інтересам [PERSON] та суперечить вимогам ст.203 ЦК України. Просить задовольнити позов у повному обсязі. 11 липня 2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] поступив відзив на позов. Зазначає, що позивач як на підставу заявлених вимог покликається на те, що остання має право на проживання у спірній квартирі як член сім`ї попереднього власника. Дане твердження є необґрунтованим та безпідставним з огляду на наступне. Зазначає, що існують судові рішення, в яких встановлено відсутність будь-якого права власності позивача та третьої особи щодо квартири [ADDRESS] . Крім цього, позивачем подано позов про визнання права власності на Ѕ частину зазначеного вище майна за набувальною давністю, який є безпідставним. Позивач та третя особа свідомо маніпулюють фактами у судових процесах за участі вказаних сторін. Зокрема, у провадженні про збільшення розміру аліментів на дитину, яка продовжує навчання позивач та третя особа фактично визнали дійсним оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, оскільки у підставах щодо збільшення розміру аліментів посилаються на отримання ним коштів від відчуження нерухомості. Разом з тим, знаючи, що отримані кошти від продажу квартири направляються на погашення заборгованості відповідача за відповідними зобов`язаннями. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову як безпідставному. Крім цього, 18 липня 2019 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, вимоги якого заперечує у повному обсязі з наступних підстав. Розгляд справи щодо оскарження відповідного розпорядження на підставі якого відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] не був перешкодою для укладення спірного правочину. Зазначає, що за позивачем рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 09 квітня 2015 року, визнано лише право на користування квартирою [ADDRESS] , як неповнолітньої дочки відповідача [PERSON] . Відповідачу відомо про існування ряду судових спорів, зокрема, щодо визнання за позивачем Ѕ частини права власності на придбану ним квартиру. Однак, на момент придбання ним житла не було жодних юридичних підстав, які б унеможливлювали укладення спірного правочину. Безпідставними є твердження позивача про те, що вона потребує постійного догляду та третя особа [PERSON] може здійснювати такий лише у належній відповідачу [PERSON] квартирі, враховуючи те, що остання являється співвласником іншої квартири у м.Львові. Позивач не наводить жодних передбачених законом підстав щодо порушення її та третьої особи прав та законних інтересів. Зазначає, що до 2013 року попередній власник квартири - відповідач [PERSON] мав безперешкодний доступ до належного йому майна, тому твердження про те, що він ніколи не був у придбаному ним майном є такими, що не відповідають дійсності. Щодо заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг, то на розгляді у Личаківському районному суді м.Львова перебуває цивільна справа за його позовом про стягнення понесених витрат за житлово-комунальні послуги у порядку регресу, заявленого до позивача та третьої особи. Однак вказаний спір жодним чином не впливає на законність виникнення чи припинення його права власності на квартиру. Водночас, посилання позивача на ч.1 ст.203 ЦК України як на підставу недійсності правочину позивачем жодними доказами не підтверджено та свідчить лише про намір такої продовжити безоплатне проживання у належній йому квартирі. 19 липня 2019 року та 29 липня 2019 року позивачем скеровано на адресу суду відповіді на відзив відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Позивач звертає увагу на те, що останніми нотаріусу не було повідомлено про судові спори, які перебувають на розгляді у Личаківському районному суді м.Львова та Верховному Суді, правові наслідки розгляду яких можуть змінити суб`єктний склад володільців квартири [ADDRESS] . Крім цього, [PERSON] не знявся із реєстрації за вказаною адресою та не погасив заборгованість за житлово-комунальні послуги. Щодо належності на праві власності третій особі квартири по [ADDRESS] , то в такій проживають бабуся та дідусь позивача, які є інвалідами та за станом здоров`я потребують проживання в окремих кімнатах. Підстави недійсності правочину викладені у змісті позову та такими являється факт неповідомлення нотаріуса про судові спори щодо відчужуваного майна за договором купівлі-продажу від 27 березня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Беручи до уваги наведене, просить позов задовольнити та визнати недійсним зазначений вище договір. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2019 року, визнано заявлений відвід судді Грицку Р.Р. необґрунтованим. Передано заяву [PERSON] про відвід судді Грицка Р.Р. для визначення судді у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу, для вирішення питання про відвід судді Грицка Р.Р. Провадження у справі зупинено. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29 жовтня 2019 року (головуючий суддя Головатий Р.Я.), у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Грицка Р.Р. від розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова С.Ф. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2019 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] відмовлено. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 30 жовтня 2019 року поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні 11 березня 2020 року представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав наведених вище. Зазначив, що відповідачам при укладенні договору було відомо про наявність судових спорів щодо квартири [ADDRESS] . Так, у провадженні Верховного Суду перебуває справа щодо визнання недійсним та скасування розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 974 від 17.09.1997 року «Про передачу житла у власність громадян» в частині передачі [PERSON] у власність квартири [ADDRESS] . У задоволенні зазначеного позову позивачу відмовлено, проте судовий розгляд триває у касаційній інстанції. Крім цього, до моменту укладення спірного договору у Личаківському районному суді м.Львова перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Рішенням Личаківського районного суду м.Львова у задоволенні позову відмовлено. На час укладення договору [PERSON] мала право володіння квартирою на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09 квітня 2015 року. Враховуючи наведе, договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири укладений всупереч інтересам [PERSON] , тим самим не дотримано вимог ст.ст.203, 215 ЦК України, зокрема, порушено право позивача на володіння квартирою та приховано факти судових спорів. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні 11 березня 2020 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Зазначила, що про продаж квартири, де вона проживає, дізналась із позову [PERSON] про її виселення. Вказаний договір суперечить твердженням [PERSON] у заявленому позові про те, що не порушуються права інших осіб. Так, ще з 2012 року відповідач [PERSON] намагається продати квартиру, яку відчужив відповідачу [PERSON] у відповідності до оспорюваного договору. Крім цього, позивача не було повідомлено про укладення договору купівлі-продажу квартири. Зазначає, що продавцем не виконано п.16 договору щодо зняття з реєстрації та оплати заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. Однією із підстав для визнання недійсним договору є порушення відповідачем [PERSON] п.7 договору, оскільки її не було повідомлено про укладення такого та існують судові спори щодо предмета договору. Просить позов задовольнити. В судове засідання 14 вересня 2020 року позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Перед початком судового засідання відомості щодо причини неявки таких в суду були відсутні, а тому у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату судового засідання та не з`явились без повідомлення причин неявки. Крім цього, суд враховує, що позивачем та її представником надані пояснення по суті спору у судовому засідання 11 березня 2020 року та третьою особою [PERSON] подано письмові пояснення на позов. Крім цього, у судове засідання не з`явилась третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова С.Ф., яка належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, надала суду пояснення по суті спору та просила розгляд справи проводити без її участі. Враховуючи вищенаведене, судовий розгляд завершено за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання та надали суду докази на обґрунтування своїх позицій щодо заявлених позовних вимог. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти заявлених позовних вимог заперечив. Зазначив, що цивільна справа, яка перебуває на розгляді у Верховному суді та рішення по справі про визнання права власності за набувальною давністю не можуть бути підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Крім цього, він являвся одноосібним власником нерухомого майна та у відповідності до вимог ст.319 ЦК України вправі розпоряджатись на власний розсуд належним йому майном. Ніколи не приховував факту, що має намір відчужити квартиру [ADDRESS] . Також зазначив, що позивач забезпечена житлом за адресою: [ADDRESS] , співвласниками якого є третя особа [PERSON] та її мати [PERSON] . Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, так як жодних прав позивача при укладенні договору купівлі-продажу квартири не було порушено. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бобикайло Н.І. в судовому засіданні заперечив щодо поданого позову, так як такий є безпідставним. Позивач не вказує, яка норма закону порушена при укладенні спірного правочину. Чинним законодавством передбачено чіткий перелік підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. З представлених суду доказів не вбачається яким чином порушено інтереси позивача та у якій частині такий суперечить моральним засадам суспільства. Наявність судових спорів не є перешкодою щодо відчуження нерухомого майна, крім цього, не було заборони на відчуження належного [PERSON] майна. Враховуючи, що позивачем не зазначено, які права її порушені внаслідок укладання договору купівлі-продажу квартири, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних відстав. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2019 року (т.1 а.с.4-5), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішакової С.Ф. за реєстровим № 378, [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність квартиру [ADDRESS] . Зазначена квартира належить продавцю на підставі свідоцтва № Л10204 про право власності на квартиру, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів 22 вересня 1997 року, зареєстрованого 29 липня 1997 року у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстраційну книгу № 25, за № 21147. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1611955272 від 27 березня 2019 року (т.1 а.с.5), приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. здійснено запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі зазначеного вище договору купівлі-продажу. Так, вимогами ЦК України встановлено чіткий перелік підстав визнання недійсності правочину. При цьому, позивач як на підставу визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним посилається виключно на те, що правочин суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також викладені нею обставини свідчать про відсутність у сторін договору купівлі-продажу дійсного наміру щодо настання правових наслідків укладання такого, наявні судові спори щодо майна,яке було предметом договору та у позивача немає іншого житла для проживання. Щодо твердження позивача про недотримання при укладенні договору вимог ч.1 ст.203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, слід зазначити наступне. Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При віднесенні правочину до такого, що містить ознаки, встановлені статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Судом встановлено, що спірна квартира неодноразово була предметом судових спорів, однак станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 27 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , відповідач [PERSON] являвся єдиним одноособовим власником квартири [ADDRESS] . Так, відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 грудня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Львівського міського голови, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання недійсним та скасування розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 974 від 17.09.1997 року «Про передачу житла у власність громадян» в частині пункту 4 Додатку до розпорядження, яким передано [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] , визнання недійсним та скасування розпорядження міського голови № 603 від 22.09.1997 року «Про затвердження розпорядження голови Личаківської районної адміністрації від 17.09.97р. № 974 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині пункту 4 Додатку до розпорядження, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 22.09.1997 року. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 06 серпня 2018 року, рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 грудня 2017 року - залишено без змін, відтак рішення суду набрало законної сили та відсутні будь-які правові наслідки щодо прав відповідача [PERSON] на належне йому майно. Крім цього, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19 листопада 2019 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Як вбачається з п.8 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, отриманою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. відомості про податкові збори, заборону відчуження, іпотеку відчужуваної квартири відсутні. Відтак, посвідчуючи спірний правочин, нотаріус виходив із того, що під час відчуження об`єкта нерухомості дії арешту суду та заборони на його відчуження немає. За правилами частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Твердження позивача про наявність у діях відповідача [PERSON] шахрайський дій та що такий являється фігурантом кримінальних проваджень є безпідставними і не можуть братись до уваги судом, оскільки особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. У матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили про те, що останній визнаний винуватим у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення, в тому числі щодо предмета оспорюваного правочину - квартири [ADDRESS] . Відтак, позивачем не було доведено наявності правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 березня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок порушення публічного порядку, оскільки викладені обставини не свідчать про порушення публічного порядку та про наявність у діях [PERSON] протиправності, доведеної у встановленому законом порядку. Крім цього, судом не здобуто доказів, які б свідчили про те, що договір купівлі-продажу квартири від 27 березня 2019 року порушує конституційні права і свободи позивача [PERSON] . Так, оспорювати правочин може також заінтересована особа, яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Згідно даних довідки з місця проживання про складу сім`ї та прописки № 837 від 13 березня 2019 року (т.2 а.с.13), власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Судом встановлено [PERSON] , будучи власником квартири за адресою: [ADDRESS] , користуючись наданими йому правами, визначеними ЦК України, відчужив зазначену квартиру іншій особі на підставі договору купівлі-продажу. На момент укладення оспорюваного договору у продавця не було обмежень щодо реалізації належної йому квартири. Позивач стверджує, що укладеним договором порушується її право користування зазначеним житлом, однак судом не досліджуються в межах вказаної справи підстави щодо права користування останньою квартирою, яка була відчужена [PERSON] . Дані факти є предметом розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою. Як на підставу позовних вимог, позивач покликається, що відповідно до Інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно (т.2 а.с.9), у власності [PERSON] не перебуває жодне нерухоме майно, однак вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова 09.04.2015 року має право користування таким. Так, питання про право користування позивачем спірною квартирою було предметом спору у цивільній справі № 463/1355/13-ц, за результатами розгляду якої рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 09.04.2015 року за позивачем, яка на той час була неповнолітньою, визнано право користування спірною квартирою. Тому, у позивача на підставі закону виникло лише право користування житлом, яке відчужено відповідачем [PERSON] на підставі оспюрюваного договору, тоді як одноосібним власником квартири залишався останній, який набув таку квартиру у власність в порядку приватизації у 1997 році. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2019 року була повнолітньою, відтак такий не укладався батьком всупереч правам та інтересам його малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, тобто вимоги ч.6 ст.203 ЦК України не порушені. Крім цього, відсутність у повнолітнього члена сім`ї належного йому на праві власності майна не є перешкодою для реалізації відповідачем свого права щодо розпорядження майном. Правом власності відповідно до частини першої ст.316 ЦК України визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності закріплений у статті 317 ЦК України, згідно якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Крім цього, відповідно до довідки з місця проживання про складу сім`ї та прописки № 809 від 01 квітня 2013 року (т.2 а.с.8), співвласниками квартири [ADDRESS] є третя особа [PERSON] та [PERSON] . Даний факт свідчить про те, що матір позивача, яка являється третьою особою у справі - [PERSON] являється співвласником відповідної квартири та забезпечена житлом, тому вказаним спростовуються доводи щодо відсутності іншого майна у сторін справи. При цьому, даний факт не підлягає дослідженню у межах вказаної справи. Також, позивач стверджує, що наявність несплаченої заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, а також не бажання зніматись з реєстрації відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , свідчить про те, що правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає внутрішній волі сторін договору. Як зазначено у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. Підписуючи договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , сторони у п.6 договору, який було посвідчено нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правового наслідку, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін, підтвердили, що укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, відтак відсутні правові підстави для висновку про укладення їх відповідачами [PERSON] та [PERSON] всупереч внутрішній волі чи таким, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, нотаріальне посвідчення правочину (стаття 209 ЦК України) є додатковою гарантією дійсності договору. Відповідно до глави 6 «Встановлення волевиявлення та дійсних намірів особи при вчиненні нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Згідно із пунктом 12 договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2019 року, вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Зокрема, сторонам роз`яснено вимоги статей 182, 210, 213, 229, 334, 401-403, 406, 655-659, 662, 663, 665 ЦК України, статей 57-65 Сімейного кодексу України, ст.27 Закону України «Про нотаріат», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року за № 572 (зі змінами). Судом встановлено, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 27 березня 2019 року сторони підтвердили, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на договорі. Нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (частина перша статті 3 Закону України «Про нотаріат»). Зокрема, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова С.В. як уповноважена особа, перед посвідченням спірного договору купівлі-продажу квартири запитувала у сторін чи проведено ними розрахунки, сторони підтвердили факт повного розрахунку, що відображено у пункті 5 договору, з огляду на що нотаріус посвідчила факт укладення договору, його умови та дійсні наміри сторін, обумовлені його умовами. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи наведене та беручи до уваги вставлені судом конкретні обставини справи, інші аргументи позивача в їх сукупності зводяться до неправильного розуміння нею вимог законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину. Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що посвідчений 27 березня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] є недійсним, оскільки на підтвердження заявлених вимог позивач [PERSON] не надала суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні, відтак позовні вимоги про його недійсність задоволенню не підлягають. Крім цього, оскільки суд прийшов до висновку про дотримання вимог ст.203 ЦК України при укладенні оспорюваного договору, підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] відсутні. Як вбачається із положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають право власності на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно. Враховуючи, що договір купівлі-продажу від 27 березня 2019 року квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку, такий підлягав державній реєстрації, тому у задоволенні позовних вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] слід також відмовити. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд прийшов до висновку про часткову необґрунтованість розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, наданого представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бобикайлом Н.І. на загальну суму 8000,0 гривень, з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.ч.4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, адвокатом Бобикайло Н.І. зазначено, що станом на 11 березня 2020 року [PERSON] сплатив кошти у сумі 7000,0 гривень за отримані послуги професійної правничої допомоги, що підтверджується квитанцією № 29153023-1 від 02 грудня 2019 року (т.2 а.с.18). Як вбачається із розрахунку витрат на професійну правничу допомогу від 11 березня 2020 року (т.2 а.с.16), така складається із наступних виконаних робіт: ознайомлення і вивчення матеріалів справи замовника, вивчення судової справи (3 години) - 3000,0 гривень; ознайомлення в суді із матеріалами справи (1 година) - 1000,0 гривень; участь у чотирьох судових засіданнях (4 години) - 4000,0 гривень. Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36),від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Із аналізу протоколів судових засідань у вказаній справі вбачається, що судові засідання тривали, а саме 27.11.2019 року - 15 хв.; 23.12.2019 року - 60 хв.; 04.02.2020 року - 30 хв.; 11.03.2020 року - 30 хв. Загальна тривалість участі адвоката Бобикайла Н.І. у судових засіданнях становить 2 год. 15 хв., таким чином вартість послуг адвоката, пов`язана із участю у судових засіданнях складає 2250,0 гривень. Щодо витрат пов`язаних із ознайомленням із матеріалами справи та вивченням судової практики, суд звертає увагу на те, що суть спору не вимагає значного обсягу юридичної та технічної роботи, а також те, що нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось, а тому вказаний розмір судових витрат щодо ознайомлення та вивчення матеріалів справи не відповідає критерію реальності та розумності таких витрат з підстав наведених вище. Наданий представником відповідача розрахунок витрат на професійну правничу допомогу не може вважатись належним доказом розміру суми, яка заявлена до стягнення. Відтак, розмір витрат на професійну правничу допомогу, які належить стягнути з позивача підлягає зменшенню та з позивача на корить відповідача [PERSON] слід стягнути 3250,0 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved