Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивує тим, що 24 березня 2012 року між сторонами було укладено договір позики грошей. Відповідно до договору відповідачем було позичено 10 500 грн., які він має повернути до 21.12.2012 року та кошти в сумі 10 000 доларів США., які він мав повернути до 31.12.2013 року. На підтвердження укладення договору позики відповідач написав розписку, у якій підтверджує факт отримання у борг грошей та домовленість, що їх повернення. Однак у визначений строк відповідач боргу не повернув, сума боргу станом на день звернення до суду складає основного боргу 10500 грн. та 10 доларів США, збитки від інфляції 10 540 грн., 3% річних 1 257 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, а подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений судом про день і час розгляду справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно до ст.. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 24 березня 2012 року [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в розмірі 10 500 грн. до 31.12.2012 року, кошти в розмірі 10 000 доларів США строком до 31.12.2013 року (а.с. 6). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позикодавець свої зобов'язання перед позичальником виконала, передала останньому грошові кошти в розмірі 10 500 грн. та 10 000 доларів США. Вказаний факт підтверджується розпискою (а.с. 7). Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. У визначений у договорі позики строк [PERSON] кошти [PERSON] не повернув. 11 серпня 2017 року відповідач звернувся до суду з клопотанням про застосування строків давності, оскільки позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду з позовом про повернення коштів за договором позики. За ст. 256 ЦК України, - позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.1 та 5 ст. 261 ЦК України,- перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України,- перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З договору позики від 24 березня 2012 року вбачається, що строк повернення коштів в розмірі 10 500 грн. сплинув 31.12.2015 року, щодо вимоги про стягнення 10 000 доларів сплинув 31.12.2016 року. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що позивач звернулася до суду з позовом 27.12.2016 року, тобто, в межах строк стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 10 000 доларів США, то дана вимога підлягає до задоволення, що ж до вимоги про стягнення 10 500 грн. боргу, збитків від інфляції в сумі 10 540 грн., 3% річних в сумі 1 257 грн. 41 коп., то, суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. На підставі наведеного та

Outcome: partial