Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогою визначити місцем проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Позов мотивується тим, що сторони проживали спільно без реєстрації шлюбу з січня 2018 року, під час спільного проживання у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . З грудня 2019 року відповідач перестав спільно проживати з позивачем. Дитина проживає разом з матір`ю, у житловому приміщенні яке є її власністю, та знаходиться на її утриманні. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, в якій позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу у її відсутність та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повідомлявся про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, відзиву, заяв та клопотань до суду не надав. Третя особа повідомлялась про розгляд справи належним чином, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за їх відсутності. За таких обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення, згідно ст.280 ЦПК України. Судом встановлено: Сторони проживали спільно без реєстрації шлюбу з січня 2018 року, під час спільного проживання у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . З грудня 2019 року відповідач перестав спільно проживати з позивачем. Дитина проживає разом з матір`ю, у житловому приміщенні яке є її власністю, та знаходиться на її утриманні. Органом опіки та піклування визначено місце проживання дитини разом з матір`ю, що викладено у висновку від 24.03.2021 року. Також у висновку зазначено негативну поведінку відповідача під час зустрічей з позивачем у присутності дитини, перебування його у стані алкогольного сп`яніння, агресія з його боку до позивача та дбайливе ставлення позивача до дитини, прояв найвищої спорідненості. Судом взято до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Під час ухвалення рішення в силу ст. 263 ЦПК України, суд враховує наступні правові позиції Верховного Суду та Верховного Суду України: Позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України в складі судів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по справі 6-2445цс16 від 14.12.2016 р, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір`ю. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей зі своєю матір`ю. Таких по суті висновків дійшов і суд касаційної інстанції в судових рішеннях, наданих заявницею для порівняння. Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, воно помилково було скасоване рішенням апеляційного суду, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції. Правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року по справі № 279/2471/18 (провадження № 61-17210св19), вирішуючи справу суд повинен враховувати вимоги статті 51 Конституції України, згідно якої кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Отже, врахувавши найкращі інтереси дитини, суд робить висновок про задоволення позову.

Outcome: approved