Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за вимушений простій посилаючись на те, що з 06.06.2006 року працювала у відповідача ТзОВ «Львівські автобусні заводи». 11.05.2010 року звільнена зідно п.1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку зі скороченням. По даний час відповідач не виплатив їй заробітну плату за вимушений простій за період з 01 січня 2009 року по 10 травня 2010 року. У судове засідання позивач не з'явилась. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду заяву в якій позовні вимоги підтрима, просить позов задоволити, справу розглядати без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, не повідомив про причини неявки, хоч належно повідомлений про час слухання справи. Тому суд вважає за можливе справу слухати у його відсутності. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивач згідно наказу № 6 від 06.06.2006 року була прийнята на посаду інженера технолога другої категорії в порядку переведення з ЗАТ «Завод комунального транспорту». 11.05.2010 року позивач звільнена в зв'язку зі скороченням згідно наказу № 41/вк від 11.05.2010 року, що вбачається з копії трудової книжки. Згідно ст.32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших-працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ст.34 КЗпП України простоєм вважається призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Відповідно до положень ст.113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Як зазначено у п.31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до статей 21,22 Закону України «Про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилось браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Відповідно до п.4.9 колективного договору ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на 2008-2009р. схваленого на конференції трудового колективу підприємства 30.01.2008 року і зареєстрованого Управлінням економіки департаменту економічної політики Львівської міської ради 14.02.2008 року за №39, у разі виробничої необхідності адміністрація підприємства має право при погодженні з профкомом організувати роботу на підприємстві з іншим режимом праці, ніж передбачено виробничим графіком, дотримуючись вимог чинного законодавства. Відповідно до п.5.1.4 колективного договору, адміністрація підприємства зобов»язується змінювати режим робочого часу, робочої зміни та тижня тільки у встановленому законодавством порядку, попередньо погодивши його із профспілковим комітетом. Згідно п.5.1.5 Договору, адміністрація підприємства зобов»язується не допускати встановлення робочого часу менше, ніж 32 години на тиждень. Наказом ТзОВ «Львівські автобусні заводи» №3/1 від 02.02.2009р. з 01.04.2009 року в порушення ст.32 КЗпП України та положень Колективного договору, в односторонньому порядку без згоди позивача та згоди профспілки, встановлено для всіх працівників підприємства один робочий день в місяць. Наказом ТзОВ «Львівські автобусні заводи» №9 від 23.02.2009р. з 23 лютого 2009 року встановлено для всіх працівників підприємства двохденний робочий день. Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 травня 2012 року скасовані накази директора ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про зміну істотних умов праці на підприємстві, від: 02.02.2009р. №3/1, 23.02.2009р. №9, 01.03.2009р. №11, 10.03.2009р. №18, 13.03.2009р. №19, 15.03.2009р. №20, 20.03.2009р. №21, 20.03.2009р. №23/1, 24.03.2009р. №25, 25.03.2009р. №26, 27.03.2009р. №28, 30.04.2009р. №39, як такі що винесені оскільки такі винесені з порушенням трудового законодавства. Територіальною державною інспекцією праці у Львівській області 26.10.2010 року на виконання вимоги прокуратури Сихівського району м. Львова від 08.02.2010р. №11с проведено перевірку стану додержання законодавства про працю в ТзОВ «Львівські автобусні заводи» за результатами якої було виявлено порушення адміністрацією вимог ч.3 ст.32 КЗпП України, зокрема, при запровадженні змін істотних умов праці, а саме про запровадження та скасування неповного робочого часу не повідомлялися працівники Товариства за два місяці до запровадження таких змін. Крім цього, первинних документів, а саме наказів про відпустку без збереження заробітної плати, наказів та інших документів, які свідчать про оформлення простою та інших наказів, які б підтверджували правомірність не залучення працівників до роботи адміністрацією ТзОВ «Львівські автобусні заводи» не представлено. З дослідження відомостей нарахування та виплати заробітної плати встановлено, що працівникам за ці дні оплата праці не проводилася. З наведеного випливає, що в даному випадку мають місце ознаки вимушеного простою не з вини працівника, що може свідчити про порушення вимог ч.1 ст.113 КЗпП України - час простою не з вини працівника не оплачувався з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Таким чином, на ТзОВ «Львівські автобусні заводи» в порушення вимог трудового законодавства (ст.32 КЗпП України) та умов колективного договору (п.п.4.9, 5.1.4, 5.1.5), відбулася зміна істотних умов праці не у зв»язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, а саме, призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для її виконання, що є простоєм. Пунктом 6.9 Колективного договору, діючому на підприємстві, встановлено, що час простою не з вини працівника адміністрація зобов'язується оплачувати в порядку, визначеному ст. 113 КЗпП України. Відповідно до норм тривалості робочого часу, листом від 30.09.2008р. №10338\\0\\14-08\\13 Міністерства праці та соціальної політики у 2009 році встановлено 2004 робочих години. Згідно розрахункових листків у 2009 році [PERSON] відпрацьовано 59 робочих годин (квітень - 8 роб. год., травень - 8 роб. год.; червень - 24 роб. год,; липень - 8 роб. год., серпень - 3 роб. год.; жовтень - 8 роб. год.). Таким чином, у 2009 році [PERSON] перебувала у вимушеному простої 2004 - 59 = 1945 роб. год. У період з січня 2010 року по день звільнення (11 травня 2010 року) позивача на роботу не викликали. Відповідно до норм тривалості робочого часу, листом від 25.08.2009р. №9681\\0\\14-07\\13 Міністерства праці та соціальної політики у 2010 році встановлено у січні 151 роб. год., у лютому 160 роб. год., у березні 176 роб. год., у квітні 167 роб. год., у травні - 32 роб. год. (4, 5, 6. 7 травня) - разом 686 роб. години. Час перебування у вимушеному простої за період січень 2009 року - квітень 2010 року складає 1945 + 686 = 2631 робочих години. Заробітна плата, яка належить позивачу за перебування у вимушеному простої складає: (2631 годин х 8,23 грн.) х2\\3 = 14 435,42 грн., де 8,23 грн. - тариф за годину.

Outcome: approved