Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, в якому вказує, що з вересня 2004р. вона та [PERSON] почали проживають однією сім'єю, і в цьому ж році ними придбано 37/100 частин будинку [ADDRESS]. 10.05.2008р. шлюб між нею та [PERSON] зареєстровано і після цього розпочато ремонт будинку, поліпшення його стану, придбано побутову техніку, здійснено газифікацію будинку, всього на суму 22680грн. В 2013р. їх шлюб було розірвано. 04.09.2013р. [PERSON] подарував 37/100 частин вказаного будинку своїй рідній сестрі [PERSON] і про це її не повідомив. У зв'язку з наведеним просила солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] на її користь грошову компенсацію в сумі 11340грн. вартості її частки у спільній сумісній власності, також витрати на правову допомогу 2000грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник зменшили позовні вимоги просили солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] на її користь грошову компенсацію в сумі 4320грн. вартості її частки у спільній сумісній власності, оскільки частину рухомого майна вона отримала в добровільному порядку від відповідачів, в решті вимоги залишили без змін, які просили задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, просили відмовити в його задоволенні з підстав викладених в письмових запереченнях долучених до матеріалів справи. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, суд встановив, що до перебування сторін у шлюбі було набуто майно та виконано певні роботи в будинку, а саме: в кухні проведено роботи на суму 565грн.; у ванній кімнаті проведено роботи на суму 1720грн.; в коридорі проведено роботи на суму 200грн.; встановлено двері вхідні на суму 1490грн.; встановлено металопластикові вікна, всього на суму 5000грн.; проведено електропостачання на суму 420грн.; проведено зовнішні роботи будинку та прибудови на суму 3400грн., що не заперечувалось сторонами, тобто, ані вартість майна та робіт, ані період виконання та придбання. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 10.05.2008р., відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 26.04.2012р. відділом державної РАЦС Дніпровського районного управління юстиції, актовий запис 182, який було розірвано 19.08.2013р. рішенням № 666/4604/13-ц Дніпровського районного суду м.Херсона. За час шлюбу сторонами було набуто спільне майно, а саме: побутова техніка: м'ясорубка, машинка для стрижки, пральна машинка, мікрохвильова піч, пилосос, проведено ремонт холодильника, всього на суму 5900грн., джерело і час придбання якого, його наявність на час припинення спільного ведення господарства, а також його вартість як на час придбання так і на час розгляду справи сторонами не оспорюється, яке після розірвання шлюбу передано позивачу крім машинки для стрижки, яку позивач просить залишити колишньому чоловіку. Під час перебування сторін у шлюбі було набуто майно та виконано певні роботи в будинку, а саме: газовий котел, газова колонка, 4 батареї опалення; батарея велика, труби металопласт-45м, з'єднання, документація на газопостачання і підвід в будинок, документація газопостачання в будинок, однак джерело і час придбання якого, його наявність на час припинення спільного ведення господарства, а також його вартість як на час придбання так і на час розгляду справи оспорюється сторонами. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. У ст.63 СК України, зазначено, що чоловік та дружина мають рівні права володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, що не перебувають у шлюбі між собою поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Ст.256 ЦПК України передбачено, що суди встановлюють факт сумісного проживання жінки та чоловіка без шлюбу. Згідно ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки через формування їх ознак. Згідно ч.1 ст.70 СК України - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Статтею 190 Цивільного кодексу України встановлено, що під майном, як особливим об'єктом розуміється окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно норм ст.370 ЦК України - у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст.372 ЦК України - у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно з положеннями ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, суд може визнати майно дружини (чоловіка) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному із подружжя в порядку ст.57 СК України не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст.62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Іншими словами, якщо особисте майно за час шлюбу внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя суттєво збільшилося у своїй вартості, то спільна сумісна власність виникає у подружжя не на все майно, а виключно на ту його частину, яка суттєво збільшилася внаслідок умов, передбачених СК України. Згідно з рекомендаціями, наданими судам в п.23 Постанови № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. В п.25 цієї ж Постанови зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч.4,5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими. Частина 4 ст. 60 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судом встановлюються факти, які породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Щодо вимог до відповідача [PERSON], то вони не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки заявлені до особи, яка не є одним із подружжя. Щодо вимог до відповідача [PERSON] про стягнення грошової компенсації за частину набутого майна та виконаних робіт в будинку, а саме: в кухні на суму 565грн.; у ванній кімнаті на суму 1720грн.; в коридорі на суму 200грн.; встановлено двері вхідні на суму 1490грн.; встановлено металопластикові вікна, всього на суму 5000грн.; проведено електропостачання на суму 420грн.; проведено зовнішні роботи будинку та прибудови на суму 3400грн., то вони не підлягають задоволенню, оскільки, до перебування сторін у шлюбі було набуто зазначене майно та виконано певні роботи, що не заперечувалось сторонами. З вимогою про встановлення факту спільного проживання позивач не зверталась, крім того в судовому засіданні підтвердила, що не вважає за необхідне, на даний час, встановлювати вказаний факт. Суд сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювам особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Щодо вимог до відповідача [PERSON] про стягнення грошової компенсації за частину набутого майна та виконаних робіт в будинку, а саме: газовий котел, газова колонка, 4 батареї опалення; батарея велика, труби металопласт-45м, з'єднання, документація на газопостачання і підвід в будинок, документація газопостачання в будинок, то вони не підлягають задоволенню, оскільки, хоча і під час перебування сторін у шлюбі було набуто вказане майно та виконано певні роботи, однак джерело придбання якого, його наявність на час припинення спільного ведення господарства, а також його вартість як на час придбання так і на час розгляду справи оспорюється сторонами. Крім того за час шлюбу сторонами було, ще набуто спільне майно, а саме: побутова техніка: м'ясорубка, машинка для стрижки, пральна машинка, мікрохвильова піч, пилосос, проведено ремонт холодильника, всього на суму 5900грн., джерело і час придбання якого, його наявність на час припинення спільного ведення господарства, а також його вартість як на час придбання так і на час розгляду справи сторонами не оспорюється, яке після розірвання шлюбу передано позивачу крім машинки для стрижки, яку позивач просила залишити колишньому чоловіку. Спірне майно є сумісно нажитим майном подружжя та неподільною річчю, частки чоловіка та дружини в якому є рівними, а також те, що попередньо не внесено на депозитний рахунок суду грошову компенсацію для сплати, крім того визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу із залишенням майна у їх спільній частковій власності, також не може бути проведено і оскільки частину майна отримано позивачем, яку виключено в обсягу майна яке підлягає поділу. Майно не може бути виділено одній із сторін без грошової компенсації, яку сторони сплачувати не згодні. Позивач в порушення приписів ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України, не надала суду належних та достовірних доказів які б підтверджували джерело придбання частини спірного рухомого майна, його наявність на час припинення спільного ведення господарства, а також його вартість як на час придбання так і на час розгляду справи. Крім того, відповідач заперечує щодо наявності майна в тій кількості та вартості, що зазначені. Щодо вимог про стягнення судових витрат, то вони не підлягають задоволенню відповідно до ЦПК України, в зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed