Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Позивач звернулася до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області із вказаним позовом, у якому просить суд визнати [PERSON] , неповнолітню [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.07.2006 року. У вказаній квартирі крім неї зареєстровані відповідачі [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , які тривалий час у даній квартирі не проживають, оскільки виїхали на постійне проживання до Російської Федерації, їх особисті речі у квартирі відсутні, участі у сплаті комунальних послуг не приймають, тому позивач просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 14 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні, також виключено з числа третьої особи Управління «Служба у справах дітей» Центрального району Маріупольської міської ради та залучено до участі у справі у якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позовну заяву просила задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах доньки [PERSON] , надіслала нотаріально посвідчену заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила провести розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи [PERSON] надала суду клопотання про розгляд указаної справи без участі представника Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Також суду надано висновок органу опіки про недоцільність визнання дитини [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В подальшому суду надана заява з проханням винести рішення на розсуд суду. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.11.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Маріупольської державної нотаріальної контори за № 2-1410, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.10.2018 року, що підтверджується витягом №140519710 квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , форма власності приватна, розмір частки 1/1. Згідно інформаційної довідки управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради № 04-13.07-0607 від 28.07.2020 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , неповнолітня [PERSON] . Відповідно до акту про фактичне місце проживання №31/30-2020, складеного головою ОСББ «Комфорт-30» за адресою: [ADDRESS] фактично проживає [PERSON] , зазначено, що [PERSON] та [PERSON] за вищезазначеною адресою не мешкають. Згідно довідки № 2062 від 31.07.2020 року за підписом глави Усманського 2-го сільського поселення [PERSON]., [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 28.09.2020 року вважається неможливим визнання малолітньої дитини [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Вимогами ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Тобто неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Оскільки відповідачі мають інше зареєстроване місце проживання, неповнолітня дитина проживає разом із матір`ю, відповідач надала заяву про визнання позовнихє вимог також і в інтересах дитини, судом висновок органу опіки та піклування про неможливість визнання малолітньої [PERSON] не враховується, бо останній було прийнято за відсутності згоди батьків на зняття дитини з реєстрації у спірній квартирі 28.09.2020 року, нотаріально посвідчена заява матері - відповідача [PERSON] надійшла вже пізніше та датована 13.10.2020 року, тому суд враховує дану заяву як згоду матері на зняття дитини з реєстрації у спірній квартирі. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності квартира [ADDRESS] , відповідач позовні вимоги визнала, зареєстрована з малолітньою донькою за іншою адресою, а отже визначилася із місцем проживання неповнолітньої дитини, відповідачі не є власниками спірної квартири, суд приходить до висновку, що за таких обставин позовні вимоги [PERSON] провизнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Outcome: approved