Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач звернулася до Славутицького міського суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що сумісне життя з відповідачем не склалося в силу психологічної несумісності характерів та різних поглядів на подружні права та обов»язки. Біля двох років вона разом із дитиною пішла жити в інше місце, і відповідно з того часу перестали вести спільне господарство. Збереження сім'ї вважає не можливим. Донька залишається проживати разом із нею. Відповідач надає матеріальну допомогу на утримання дитини. З її боку ніяких перешкод у спілкуванні батька з дитиною не чинить. Спірних питань по сумісно набутому за час шлюбу майну також не має. На слухання справи позивач не явилася, подала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності, просила розірвати шлюб, проти заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи за правилами ч. 5 ст. 74 ЦПК України був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надав. Тому за згодою позивача суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів у справі відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 04.01.2014 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON] [INFO], батьком якої є відповідач. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Між сторонами склались негативні стосунки внаслідок різних поглядів на сімейне життя та психологічної несумісності, що привело до відчуженості, сторони тривалий час не ведуть сумісного господарства, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Спірного питання по утриманню та проживанню неповнолітньої доньки на час розгляду даної справи у суді немає. Питання про утримання та виховання дочки між сторонами досягнуто, дівчинка залишилася проживати із матір,ю, батько приймає участь у її утриманні і вихованні. Судом встановлено, що майнового спору на час розгляду справи в суді немає. При таких обставинах справи суд вважає, що недоцільно відкладати слухання справи і надавати сторонам строк для примирення. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно письмової заяви відповідача після розірвання шлюбу вона бажає надалі іменуватися прізвищем «[PERSON]».

Outcome: approved