Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила визнати протиправним і скасувати рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про скасування зняття з реєстрації місця проживання в квартирі [ADDRESS] , осіб - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та поновлення реєстрації місця проживання вказаних осіб у вказаній квартирі, яке прийняте і виконане після 17.07.2020 р. Зобов`язати відповідача внести до Реєстру територіальної громади м. Києва дані щодо скасування запису, внесеного після 17.07.2020 р. про поновлення реєстрації місця проживання в квартирі [ADDRESS] , осіб - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, від 17.07.2020 року. Вказана квартира була придбана у [PERSON] , її доньки [PERSON] , та онуків [PERSON] та [PERSON] , яким до моменту її придбання, така квартира належала на праві власності більш ніж 26 років. При придбанні вказаної квартири в ній було зареєстроване місце проживання лише [PERSON] , яка повинна була виписатись до 31.07.2020 р.. В подальшому вказана особа, як попередня співвласниця, була виписана за моєю заявою, поданою до ЦНАП Солом`янської РДА 13.08.2020 р. від імені [PERSON] . Надалі [PERSON] не надавала згоди на реєстрацію у вказаній квартирі будь-кого. При цьому, при поданні вказаної вище заяви про зняття з реєстрації місця проживання попереднього співвласника - [PERSON] , нею було додано відповідні документи на підтвердження припинення у неї прав на житло, тобто договір купівлі-продажу та витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно. Такі документи свідчили що власником житла є інша особа, а саме позивач - що додатково говорить про обізнаність відповідача станом на 10.08.2020 р. про належність квартири іншому власнику, та відсутність від нього згоди на реєстрацію в житлі сторонніх осіб. Однак, 12.10.2020 р. позивачу стало відомо, що в належній їй вищевказаній квартирі стали прописані 2 невідомі сторонні особи - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що неможливо в законний спосіб, оскільки Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (ст. 6) та вищевказані Правила № 207 визначають обов`язковість згоди власника житла на реєстрацію в ньому місця проживання сторонніх осіб за умови відсутності в осіб, які бажають зареєструвати своє місце проживання, відповідних прав на житло. 19.10.2020 р. до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації було подано скаргу на протиправні дії працівників Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, в якій було поставлено питання в порядку 19 Закону України «Про звернення громадян» у відомчому порядку забезпечити внесення даних до Реєстру територіальної громади м. Києва щодо скасування запису, внесеного після 17.07.2020 р. про реєстрацію місця проживання в квартирі [ADDRESS] , осіб - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] як таких, які там зареєстровані за відсутності на те правових підстав. За результатами розгляду у відомчому порядку вказаної скарги, отримано лист від 02.11.2020 р. за № 108-108/ОП/Б-1827-3882, зі змісту якого вбачається, що до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надійшли повідомлення про зняття з реєстрації місця проживання громадянина [PERSON] та його малолітньої доньки з адреси: [ADDRESS] , та зареєстровано за адресою: с. Рожнів, Косівський р-н, Івано-Франківська область. За результатами розгляду вказаного листа реєстрацію місця проживання третіх осіб було знято з адреси [ADDRESS] . (це мало місце до 17.07.2020 р., тобто до придбання позивачем вказаної квартири). Надалі було встановлено, що лист про зняття з реєстрації третіх осіб не надсилався власне Рожнівською сільською радою об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, та їх реєстрація з одночасним зняттям з реєстрації місця проживання не проводилась, і що в отриманому листі-повідомленні, на підставі якого до 17.07.2020 р. було проведено процедуру зняття з реєстрації місця проживання вказаних осіб, містилась недостовірна інформація. За наслідками встановлення вказаних обставин, Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві було проведено скасування зняття з реєстрації [PERSON] , та [PERSON] , та поновлено реєстрацію їх місця проживання, без будь-якого інформування позивача, як власника житла, та, відповідно, без її згоди. Позивач вважає, що вказані дії відповідача вчинені з порушення законодавства, у зв`язку з чим просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.02.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 05.04.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надійшло звернення від [PERSON] щодо рейдерського захвату житлового приміщення, в якому проживають він та його малолітня донька за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації, зазначеної в Реєстрі територіальної громади м. Києва, начальником відділу встановлено, що громадянин [PERSON] та його малолітня донька [PERSON] зняті з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , на підставі повідомлення Рожнівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про зняття з реєстрації місця проживання особи у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання. Під час перевірки паспортного документу [PERSON] було з`ясовано, що в паспортному документі відсутні штампи про зняття/реєстрацію місця проживання за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Рожнів. Відповідачем було направлено запит щодо здійснення перевірки інформації про проведення процедури зняття/реєстрації місця проживання громадянина [PERSON] та його доньки до Рожнівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Київського району Івано-Франківської області та отримана відповідь про те, що повідомлення про зняття з реєстрації місця проживання на громадянина [PERSON] та його малолітньої доньки з адреси: [ADDRESS] не направлялись до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та їх реєстрація з одночасним зняттям з реєстрації місця проживання не проводилась. У зв`язку з викладеним була поновлена реєстрація місця проживання вищевказаних осіб. Оскільки Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація діяла в межах повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством, рішення відділу про скасування зняття та поновлення реєстрації [PERSON] , [PERSON] прийнято без порушень, вимоги позивача задоволенню не підлягають. 15.04.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначив, що позивач не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути обмежено в подальшому реєстрацією в ній без її згоди сторонніх осіб в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для здійснення відповідачем операцій з реєстрацію місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Також, 15.04.2021 року від представника позивача надійшли письмові пояснення в яких він просив не приймати до уваги відзив представника відповідача. 09.08.2021 року від представника позивача надійшли письмові пояснення та додаткові аргументи в яких він зазначив, що враховуючи факт наявності даних про місце фактичного проживання малолітньої особи, яка зареєстрована в житловому приміщенні, що належить позивачу, відповідно і про факт її не проживання в даній квартирі, факт скасування реєстрації її місця проживання не потягне за собою порушення її майнових прав на вказану квартиру, оскільки вона їх не має. Від третьої особи пояснень не надійшло. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права від порушень. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості. Враховуючи це, особа, права якої порушено, вправі звернутись за захистом своїх прав у будь-який спосіб, не заборонений законом. Частиною 2 статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до статті 14 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку. У відповідності до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Судом встановлено, що позивач, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 4472, виданий 17.07.2020, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53179469 від 17.07.2020. Придбала позивач дану квартиру у [PERSON] , її доньки [PERSON] , та онуків [PERSON] та [PERSON] , яким до моменту її придбання позивачем, така квартири належала на праві власності більш ніж 26 років, (продавцями вказана квартира набута в порядку приватизації житла на підставі Свідоцтва про право власності від 26.05.1994 р., виданого Державним дослідно-експериментальним заводом № 20 ЦА). При придбанні вказаної квартири в ній було зареєстроване місце проживання лише [PERSON] (що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва № 12730382 від 17.07.2020 р.), яка повинна була виписатись до 31.07.2020 р. (п. 3.1.2 договору). В подальшому вказана особа, як попередня співвласниця, була виписана за заявою позивача, поданою до ЦНАП Солом`янської РДА 13.08.2020 р. від імені [PERSON] в порядку підабзаців 3, 4 абзацу 5 пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, а саме за заявою власника у зв`язку із закінченням існування підстав, які б свідчили про наявність у зареєстрованої особи права користування вказаним житлом, зокрема у зв`язку із його відчуженням. Надалі [PERSON] не надавала згоди на реєстрацію у вказаній квартирі будь-кого. При цьому при поданні вказаної вище заяви про зняття з реєстрації місця проживання попереднього співвласника - [PERSON] , позивачем було додано відповідні документи на підтвердження припинення у неї прав на житло, тобто договір купівлі-продажу та витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно. Такі документи свідчили що власником житла є інша особа, а саме позивач - що додатково свідчить про обізнаність відповідача станом на 10.08.2020 р. про належність квартири іншому власнику, та відсутність від нього згоди на реєстрацію в житлі сторонніх осіб. Однак, 12.10.2020 р. позивачу стало відомо, що в належній їй вищевказаній квартирі стали прописані 2 невідомі сторонні особи - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що неможливо в законний спосіб, оскільки Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (ст. 6) та вищевказані Правила № 207 визначають обов`язковість згоди власника житла на реєстрацію в ньому місця проживання сторонніх осіб за умови відсутності в осіб, які бажають зареєструвати своє місце проживання, відповідних прав на житло. У зв`язку з викладеним представником позивача 19.10.2020 р. до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації було подано скаргу на протиправні дії працівників Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, в якій було поставлено питання в порядку 19 Закону України «Про звернення громадян» у відомчому порядку забезпечити внесення даних до Реєстру територіальної громади м. Києва щодо скасування запису, внесеного після 17.07.2020 р. про реєстрацію місця проживання в квартирі [ADDRESS] , осіб - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , як таких, які там зареєстровані за відсутності на те правових підстав. За результатами розгляду у відомчому порядку вказаної скарги, отримано лист від 02.11.2020 р. за № 108-108/ОП/Б-1827-3882, зі змісту якого вбачається, що до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надійшли повідомлення про зняття з реєстрації місця проживання громадянина [PERSON] та його малолітньої доньки з адреси: [ADDRESS] , та зареєстровано за адресою: с. Рожнів, Косівський р-н, Івано-Франківська область. За результатами розгляду вказаного листа реєстрацію місця проживання третіх осіб було знято з адреси [ADDRESS] , до 17.07.2020 р., тобто до придбання позивачем вказаної квартири. Надалі було встановлено, що лист про зняття з реєстрації третіх осіб не надсилався власне Рожнівською сільською радою об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, та їх реєстрація з одночасним зняттям з реєстрації місця проживання не проводилась, і що в отриманому листі-повідомленні, на підставі якого до 17.07.2020 р. було проведено процедуру зняття з реєстрації місця проживання вказаних осіб, містилась недостовірна інформація. За наслідками встановлення вказаних обставин, Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві було проведено скасування зняття з реєстрації [PERSON] , та [PERSON] , та поновлено реєстрацію їх місця проживання. Позивач вважає, що вищевказані дії вчинені з порушення законодавства та її прав на що слід зазначити наступне. Згідно з ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Також, за змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Спірні правовідносини стосуються правомірності поновлення реєстрації місця проживання третіх осіб в квартирі моєї довірительки за відсутності її на те згоди та за відсутності будь-яких застережень про існування права користування придбаною квартирою при її купівлі, і врегульовані Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV, Правилами реєстрації місця проживання, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, та іншими законами, які регламентують режим права власності та відповідні права власника щодо належного йому майна. Статтею 3 Закону №1382-IV встановлено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Відповідно до частини першої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. З матеріалів справи вбачається, що у придбаній позивачем квартирі треті особи, місце проживання яких стало зареєстроване після її придбання, фізично не проживають, тобто не використовують його як житло. При купівлі позивачем вищевказаної квартири продавцями повідомлено про відсутність на неї будь-яких прав третіх осіб, і що внаслідок продажу майна не буде порушено прав та законних інтересів третіх осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, яких продавці зобов`язані утримувати за законом чи договором (п. 1.5 Договору). Також таке повідомлення здійснено в окремо поданих письмових заявах, які зберігаються в справах нотаріуса. Нотаріусом було отримано витяг з реєстру територіальної громади м. Києва № 12730382 від 17.07.2020 р., зі змісту якого вбачалось що в квартирі було зареєстроване місце проживання лише однієї із співвласників - [PERSON] , яка повинна була виписатись до 31.07.2020 р. (п. 3.1.2 Договору). За змістом абз. абз. 1 - 3 п. 28 Правил №207, реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. У разі виявлення такого порушення керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи. Про прийняте рішення особі надсилається письмове повідомлення за формою згідно з додатком 17, в якому зазначаються підстави його прийняття. Особу запрошують на прийом до органу реєстрації для внесення відповідних відомостей до документа, до якого вносяться відомості про місце проживання/перебування. Також, абзацом другим пункту 28 Правил №207 визначено вичерпний перелік процесуальних етапів проведення перевірки законності підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, дотримання яких свідчитиме про прийняття законного та обґрунтованого рішення про скасування місця проживання/перебування особи або про зняття з реєстрації місця проживання у разі виявлення та підтвердження порушенням вимог законодавства, допущених в ході реєстрації місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання особи. До таких етапів належить: виявлення порушення вимог законодавства, допущених в ході реєстрації місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання особи; проведення керівником органу реєстрації перевірки підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи; складання висновку за результатами такої перевірки; прийняття рішення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи. Відповідачем при скасуванні раніше проведеного зняття з реєстрації місця проживання третіх осіб безпідставно не застосовано практику ЄСПЛ щодо необхідності дотримання державними органами принципу належного урядування у відповідності до якого помилки державних органів, здійснені під час виконання ними своєї законодавчо-визначеної роботи не повинні виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. Як відомо Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика ЄСПЛ для судів є джерелом права ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», та повинні застосовуватись під час цивільного судочинства. У рішенні ЄСПЛ як «Рисовський проти України» від 02.10.2011 (заява № 29979/04), між тим, в пунктах 70,71 цього рішення ЕСПЛ оперує «принципом належного урядування» як багатоаспектним принцип, котрий, серед іншого, зводиться до того, що держава зобов`язана організувати роботу державного апарату таким чином, щоб забезпечувалась юридична визначеність у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (прим автора: під цивільними правовідносинами, згідно усталеної практики ЄСПЛ, розуміються всі правовідносини відмінні від кримінальних.). Понад це «на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок». Водночас згідно з концепцією «принципу належного урядування» «Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються». Позивач не має бути отяженим фактом реєстрації в його квартирі сторонніх осіб, ще й неповнолітніх, які в ній не проживають, за рахунок недоліків в діяльності відповідача, допущених під час виконання ним своєї законодавчо-визначеної роботи. Так, у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У відповідності до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Позивач є добросовісним набувачем. Правова позиція про те, добросовісний набувач не має нести несприятливих наслідків викликаних фактом можливих незаконних дій із нерухомістю інших осіб, чітко прослідковується у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року по справі № 645/4220/16-ц, яка за контекстом суті подібна правовідносинам, які склались між сторонами у даній справі, і сформульована таким чином: «Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача… призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на добросовісного набувача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар..». Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач, обґрунтовуючи законність своїх дій, посилається на те, що такі дії і рішення щодо поновлення реєстрації місця проживання третіх осіб відбулись у відповідності до певних норм Правил реєстрації місця проживання, які регламентують порядок дій у разі виявлення порушень щодо зняття з реєстрації місця проживання. Однак, у відзиві відповідач не врахував рішення ЄСПЛ «Рисовський проти України» від 02 жовтня 2011 року. Відповідно до пункту 70 вказаного рішення ЄСПЛ, суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовні ший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див. рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (ToscutaandOthers v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Відповідно до п. 71 цього рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу, що стосується у даному випадку покладення на позивача, як на власника майна - квартири [ADDRESS] , тягаря у виді реєстрації в ній третіх осіб, одна із яких є неповнолітньою, і які в ній не проживають, і який призводить до обмеження у використанні такого майна, у спосіб, на який вона розраховує повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Таким чином, хоча доводи відповідача і містять посилення не можливість зняття з реєстрації третіх осіб у спосіб, вчинений із порушенням законодавства, проте у даному випадку помилки державних органів, здійснені під час виконання ними своєї законодавчо-визначеної роботи, не повинні виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. Оскільки таке зняття з реєстрації і відбулось самим відповідачем. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Твердження про реєстрацію кримінального провадження за фактом зняття з реєстрації місця проживання третіх осіб до набуття на відповідне житло позивачем права власності не свідчить про те, що в даному випадку є вина, чи будь яке інше порушення з боку позивача. Позивач не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути обмежено в подальшому реєстрацією в ній без її згоди сторонніх осіб в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для здійснення відповідачем операцій з реєстрацію місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не дотримано принципу «пропорційності», за яким при виправленні раніше допущеної помилки держава не повинна непропорційним чином втручатись у право власності окремої особи. Відтак, внаслідок вказаних дій відповідача, позивач обмежена у правах власника на належне їй нерухоме майно. Таким чином, рішення відповідача, прийняте після 17.07.2020 р. щодо скасування зняття з реєстрації [PERSON] , та [PERSON] , та поновлення реєстрації їх місця проживання, а по суті для позивача - це реєстрації без її згоди місця проживання даних осіб в належній її квартирі [ADDRESS] , є протиправним і підлягає скасуванню. Крім того, з відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 01.12.2020 р. за № 108/24-4784, вбачається, що 30.11.2020 р. працівниками служби здійснено виїзд за адресою: квартира [ADDRESS] , в ході якого було з`ясовано, що [PERSON] , та його малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , за вказаною адресою не проживають. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довела ті обставини, на які посилалась, як на підставу своїх позовних вимог. Позивач також просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 7000,00 грн. Представник відповідача заперечуючи проти вказаних витрат зазначив, що оскільки Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація діяла в межах повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством, вимоги про стягнення судових витрат є безпідставними та задоволенню не підлягають. Однак, суд не погоджується з такими твердження представника відповідача з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивач на підтвердження надання їй правничої допомоги на суму 7000,00 грн., надала копію договору про надання правової допомоги від 08.08.2020 року, копію додаткової угоди №1 (замовлення) до договору б/н про надання правової допомоги від 08.08.2020 року, копію додаткової угоди №2 до договору б/н про надання правової допомоги від 08.08.2020 року, копію акту №2 виконаних робіт (наданих послуг) від 05.02.2021 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера №01-11/01 від 01.11.2020 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВЛ №834, копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ордер на надання правової допомоги №1014872 від 05.01.2021 року. Конституцією України кожному надано право на професійну правничу допомогу. Держава гарантує можливість отримати кваліфіковану допомогу в необхідному обсязі та формах. В процесі реалізації свого права на правничу допомогу учасники судового розгляду, як правило, несуть відповідні витрати на послуги професійних представників - адвокатів. Витрати на професійну правничу допомогу входять до складу витрат, пов`язаних із розглядом справи. Процесуальне законодавство України передбачає право учасників справи на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок сторони, яка програла судовий спір. Попри те, що право на відшкодування витрат закріплено в усіх процесуальних кодексах, а граничний розмір компенсації таких витрат законом не обмежений, розмір витрат підлягає доказуванню, а право на їхнє відшкодування не є абсолютним. До складу витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, процесуальний закон відносить представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Компенсація витрат на правничу допомогу у цивільних справах здійснюється, виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Оскільки законодавство більше не містить встановленого граничного розміру компенсації витрат на правничу допомогу, питання розподілу витрат пов`язане виключно із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями). Згідно акту виконання робіт від 05.02.2021 року №2, у відповідно до договору б/н про надання правової допомоги від 08.08.2020 року та додаткової угоди (замовлення) №1 до цього договору від 15.10.2020 року та додаткової угоди №1 до цього договору від 01.12.2021 року [PERSON] . Адвокатський об`єднанням «Дженерал Лігал Груп» в особі керуючого партнера Бондаренка В.Г. надані наступні послуги: Надання усної консультації з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб (витрачено 1 годину, вартість 1 години = 500,00 грн., вартість наданих послуг 500,00 грн.); складання та подання до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації адвокатського запиту щодо витребування документів, які слугували підставою реєстрації місця проживання [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у належній позивачу квартирі [ADDRESS] (витрачено 1 годину, вартість послуг 1 година = 500 грн., вартість наданих послуг 500,00 грн.); складання та подання скарги на протиправні дії працівників Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб до голови Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації (кількість затраченого часу 2 години, вартість 1 години = 500,00 грн., вартість наданих послуг 1000,00 грн.); складання та подання до Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації адвокатських запитів щодо повідомлення за наслідками відповідної перевірки (обстеження) даних чи фактично проживають у придбаній позивачем квартирі [PERSON] , [PERSON] , а також повідомлення чи проживають вказані особи фактично у квартирі [ADDRESS] , а також чи зазнає фізичне (психологічне) насильство малолітня [PERSON] з боку її батька [PERSON] , а також щодо повторного обстеження квартири [ADDRESS] (кількість затраченого часу 2 години, вартість послуг 1 година = 500,00 грн., вартість наданих послуг 1000,00 грн.); складання проекту позовної заяви про визнання протиправним і скасування рішень Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації та зобов`язання вчинити дії, впорядкування її усіма додатками у формі, готовій для подачі до суду (кількість затраченого часу 4 години, вартість послуг 1 година = 500,00 грн., вартість наданих послуг 2000,00 грн.); вартість послуг по юридичному представництву адвокатом клієнта в суді першої інстанції до вивчення рішення у справі буде становити 2000,00 грн., які вже оплачені. Сплата всієї суми [PERSON] за надані послуги адвоката підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера №01-11/01 від 01.11.2020 року. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року, «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші. У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження. Відповідно до позиції висловленої у постанові КАС ВС від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. В свою чергу, представник відповідача не обґрунтував свої заперечення проти стягнення витрат на правничу допомогу та лише зазначив про те, що у зв`язку з відсутністю порушень прав позивача витрати не підлягають стягненню. При цьому, суд дійшов до висновку про наявність в діях відповідача порушення прав позивача, як власника нерухомого майна, а тому вказані заперечення не можуть бути прийняті судом до уваги. Суд не наділений повноваженням, а відповідно - не вправі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, виключно за клопотанням іншої сторони (постанова Верховного Суду від 08.04.2019 року у справі №922/619/18). Інших заперечень стосовно стягнення судових витрат від відповідача не надходило. З урахуванням викладеного, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються законні представники дітей з інвалідністю. Дитина позивача є дитиною з інвалідністю, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , виданим уповноваженим органом 11.03.2019 р., а тому вона звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved