Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

Позивач звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом про усунення перешкод в оформленні права власності на спадщину шляхом звільнення майна з під арешту та зняття заборони на відчуження майна. Обґрунтовуючи заявлені по справі позовні вимоги позивач зазначив, що є спадкоємцем за заповітом [PERSON], який був власником будинку за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Петровського, 16 та іншого майна. 10.09.2015 року позивачу стало відомо, що на спадкове майно було накладено арешт та заборону відчуження майна, відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Обухівського МУЮ від 02.08.2002 року, що перешкоджає оформленню права власності позивача на майно у порядку спадкування. 29.09.2015 року позивач звернулась до ВДВС Обухівського МУЮ із заявою про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника (заборони відчуження майна боржника), оскільки боржник у виконавчому провадженні [PERSON], помер, на що 27.11.2015 року отримала відповідь, що відомості відносно справи знищено у звязку з закінченням терміну зберігання, а для зняття арешту підстави відсутні та порадили звернутися для подальшого вирішення даного питання до суду. А тому позивач змушений був звернутись до суду з даним позовом в якому просить, звільнити з-під арешту, а саме скасувати арешт та зняти заборону відчуження нерухомого майна реєстраційний номер обтяження 1353431, накладений на майно, будинок який знаходиться за адресою м. Обухів, Київської області, вул. Петровського 16, який належав [PERSON], та зняти заборону здійснювати відчуження майна, яке належало [PERSON], які були накладені постановою державного виконавця відділу ДВС Обухівського районного управління юстиції Київської області [PERSON] від 02.08.2002 року ВП №1282ДВ4. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав вказаних в позовній заяві. Представник відповідача відділу ДВС Обухівського МУЮ в судове засідання не з»явився про причини неявки суд не повідомив про розгляд справи повідомлявся належним, чином, заперечень та клопотань на адресу суду не подавав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день, час і місце слухання справи була повідомлена належним чином, заперечень щодо позову та клопотань про відкладення справи до суду не направляла. Суд, вислухав думку представника позивача, дослідив письмові матеріали справи приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.08.2002 року державним виконавцем ВДВС Обухівського МУЮ Київської області Босенко Л.С. було накладено арешт на майно, яке знаходиться за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Петровського, 16 та заборонено здійснювати відчуження майна, яке належить [PERSON] 23.11.2013 року [PERSON] був складений заповіт, яким він все своє майно, в тому числі квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку з житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Петровського, 16/18 заповів [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 2463. 26.11.2013 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БК № 282263, виданий 27.11.2013 року. 03.12.2013 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Під час оформлення спадщини позивачу стало відомо, що 02.08.2002 року державним виконавцем ВДВС Обухівського МУЮ Київської області було накладено арешт на майно, яке знаходиться за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Петровського, 16 та заборонено здійснювати відчуження майна, яке належить [PERSON]. 28.09.2015 року представник позивача звернувся до начальника ВДВС Обухівського МУЮ з заявою про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника (заборони відчуження майна боржника) у звязку зі смертю боржника. 27.11.2015 року на звернення представника позивача начальником ВДВС Обухівського МУЮ було надано відповідь, що відомості відносно справи № 1282 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-1071-1/02, виданого 27.06.2002 року Соломянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 6\~442,47 грн. на користь [PERSON] знищено у звязку із закінченням терміну зберігання, та про те, що для зняття арешту підстави відсутні. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1\~ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~статей 316-317 ЦК\~право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1\~ст.321 ЦК України). Так, відповідно до\~ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та положеннями\~Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, [PERSON] на даний час позбавлена права вступити у спадщину після померлого [PERSON] у зв'язку із накладенням арешту на все його майно. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. У випадку незавершеного виконавчого провадження, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду (ч.5\~ст.60 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно із п.4\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику у справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності, так і не праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. Відповідно до ч.2\~ст.114 Цивільного процесуального кодексу України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод в оформленні права власності на спадщину шляхом звільнення майна з під арешту та зняття заборони на відчуження майна у повній мірі відповідають\~ст.41 Конституції України, ст.ст.\~15,\~16,\~316-317,\~321,\~391 Цивільного кодексу України, ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судовій практиці. Відповідно до\~ст.6 Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із\~ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст.\~10,\~11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3\~статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із\~ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved