Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду і просить розірвати шлюб із відповідачем, зареєстрований 17 липня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис №850. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Визначити місце проживання дитини - [PERSON], [INFO] з нею за адресою: [ADDRESS]. Затвердити договір про участь у вихованні та утриманні дитини [PERSON]. Посилаючись на те, що сімейні відносини з відповідачем не склалися, вони не підтримують сімейних стосунків та не ведуть спільне господарство. З відповідачем вони дійшли згоди, що дитина після розірвання шлюбу залишиться проживати з нею по місцю її реєстрації, а також узгодили порядок участі відповідача у вихованні та утриманні малолітньої [PERSON], [INFO]. У підготовчому судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та виходячи із доводів, якими обгрунтовується позовна заява, просила суд позов задовольнити. Відповідач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.10.2018 року відмовлено відповідачу [PERSON] у прийнятті визнання позову [PERSON] в частині затвердження договору про участь у вихованні та утриманні дитини. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 17 липня 2014 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис №850 (а.с. 3). Від шлюбу сторони мають спільну малолітню доньку: [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження, виданого 16 грудня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 4). Відповідно до договору про поділ майна подружжя, укладеного 23 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліньковою І.Г., сторони дійшли згоди щодо розподілу спільно нерухомого та рухомого майна подружжя. (а.с. 5). Крім того, 24 травня 2018 року сторони підписали договір про участь у вихованні та утриманні дитини [PERSON], [INFO]. (а.с. 9). Згідно із ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Позивач і відповідач впевнені, що сім'я їх розпалася і її збереження та примирення неможливе. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач позов визнає, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб в частині розірвання шлюбу, встановлення місця проживання дитини та залишення прізвища позивача після розірвання шлюбу, сторони впевнені, що збереження сім'ї є неможливим, суд приходить до висновку, що їх шлюб підлягає розірванню. Враховуючи, що позивач зазначає про своє бажання після розірвання шлюбу залишити шлюбне прізвище «[PERSON]», то вона має право надалі іменуватися цим прізвищем. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] з позивачем по місцю її реєстрації, то вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини» ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91. Згідно із вимогами ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. На даний час дитина проживає із матір'ю - позивачем у справі. Враховуючи, що позивач просить визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] із нею, а відповідач не заперечує проти даної позовної вимоги, визнання позову в цій частині також не суперечить правам та інтересам сторін, малолітньої дитини, третіх осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Щодо позовних вимог про затвердження судом договору про участь у вихованні та утриманні дитини, то суд приходить до висновку, що в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки не грунтується на нормах матеріального права. За положеннями ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Положеннями ст. 639 ЦК України, зокрема передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем за подання позову до суду підлягає стягненню з відповідача на її користь пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1409,60 грн.

Outcome: partial