Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, за адресою: в квартирі [ADDRESS], в якому вказує, що вона є власником вказаної квартири, в якій залишився зареєстрований відповідач, який не проживає до теперішнього часу. У зв'язку з наведеним просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за адресою: в квартирі [ADDRESS]. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, однак надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі та про визнання позовних вимог. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.12.2006року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], яке зареєстроване в БТІ від 23.01.2007р. за №47810 в книзі 121. Відповідно до довідки про склад сімї №58 від 21.10.2016р. виданої ОСББ «Димитрова,19», в квартирі [ADDRESS], прописаний [PERSON] - власник, [PERSON] , який є сином власника квартири. Відповідно до акту №158 від 21.10.2016р. виданої ОСББ «Димитрова,19», підтверджують факт того,що [PERSON], 1980р.н. зареєстрований за адресою [ADDRESS], але фактично не проживає з 01.05.2015р. по теперішній час. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд.

Outcome: approved