Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що 22.08.2008 року згідно укладеного кредитного договору № 118/32 (далі Кредитний договір) вона отримала від ВАТ «КБ «Хрещатик» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Хрещатик» кредит в розмірі 200000 грн. на 15 років, з терміном повернення 14.04.2023 року. В якості забезпечення зобовязань за Кредитним договором, між нею та ВАТ «КБ «Хрещатик» було укладено Договір іпотеки, на підставі якого в іпотеку ВАТ «КБ «Хрещатик передано нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру № 88 в м. Луцьку по пр-ті Соборності, 22, загальною площею 66,0 кв. м. (далі Предмет іпотеки). У звязку з неналежним невиконанням нею умов Кредитного договору, 23.12.2010 року приватним нотаріусом [PERSON] вчинено виконавчий напис, на підставі якого 28.11.2012 року у Другому ВДВС Луцького МУЮ було відкрито виконавче провадження № 35425858 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 16.01.2018 року у справі № 161/2245/14-а було замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «КБ «Хрещатик» на ТзОВ «ФК «Довіра та гарантія». Під час розгляду вказаної справи встановлено, що за умовами договору № 2017/8-Ю про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги сторони обрахували загальний залишок заборгованості за Кредитним договором становить 246363,84 грн. а саме: залишок по тілу кредиту 154000 грн. та залишок по процентах 92363,84 грн. Вважає, що її права та інтереси за Кредитним договором були порушеними щодо відсутності інформації стосовно всіх умов надання споживчого кредиту, а також тим, що кредитору забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного, просить суд визнати недійсними п. п. 1.4., 1.6. Кредитного договору і положення Додаткової угоди № 1 від 29.09.2014 року до нього, а також зарахувати 2900 грн. безпідставно зарахованих відповідачем коштів як комісії за видачу кредиту відповідно до п. 4.6. Кредитного договору в рахунок погашення заборгованості. До початку судового засідання позивач звернулася до суду з заявою у якій просила розгляд справи здійснювати у її відсутності, позов підтримала у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с. 16, 26, 37, 44, 48, 52, 56), які містяться в матеріалах справи. Будь-яких заяв, клопотань, відзив на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило. Оскільки ТзОВ «ФК «Довіра та гарантія» неодноразово завчасно було повідомлене про час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе провести розгляд даної справи у відсутності відповідача. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 22.08.2008 року між ВАТ КБ «Хрещатик» (далі Банк) та [PERSON] (далі Позичальник) було укладено Кредитний договір № 118/32 (далі Кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого Банк надав Позичальнику в порядку, передбаченому цим договором, кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 200000 грн. строком на 15 років, терміном повернення 14.04.2023 року (а.с. 7-9). Згідно п. 1.4. Кредитного договору за розгляд та аналіз кредитного проекту Позичальник сплачує Банку комісійні у розмірі 2% від суми кредиту (від кожного наданого траншу). Відповідно до п. 1.6. Кредитного договору загальна орієнтовна вартість кредиту складає 469830 грн., в тому числі: 200000 грн. сума кредиту, 265830 грн. відсотки по кредиту, 4000 грн. - комісія. 29.09.2014 року між ПАТ «КБ «Хрещатик», як правонаступником ВАТ КБ «Хрещатик», та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, яким п. 4.3., 4.4., 4.8. Кредитного договору були викладені у новій редакції. За Додатковою угодою № 1 сторони погодили: новий порядок нарахування відсотків за користування кредитом та їх сплати; новий графік погашення кредиту; доповнили Кредитний договір порядком погашення нарахованих за попередній період відсотків. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що вищевказана частина умов Кредитного договору порушує її права та інтереси споживача, оскільки у цій частині Кредитного договору відсутня інформації стосовно всіх умов надання споживчого кредиту, а також тим, що кредитору забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів». Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Вирішуючи питання про часткове визнання Кредитного договору недійсним, суд виходить із основних принципів юридичної природи умов надання споживчих кредитів. Так, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені ЗУ «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абз. 2, 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. У ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Судом встановлено, що п. 1.4. та частково п. 1.6. Кредитного договору передбачено плату за обслуговування кредиту, що є незаконним. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що п. 1.4. Кредитного договору та п. 1.6. Кредитного договору в частині визначення комісії 4000,00 грн. є такими, що підлягають визнанню недійсними. Разом з тим, оскільки визначена у п. 1.6. комісія в розмірі 4000 грн. є складовою загальної орієнтовної вартості кредиту - 469830 грн., а також Додаткова угода № 1 від 29.09.2014 року була укладеною його сторонами відносно врегулювання питань щодо порядку та строку сплати загальної суми заборгованості за визнаним частково недійсним Кредитним договором, тому Кредитний договір у даній частині, також підлягає визнанню недійсним. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналізуючи Кредитний договір в іншій частині його умов, відповідно до яких були встановлені остаточні умови кредитного зобовязання [PERSON] перед кредитором, судом встановлена наявність в Кредитному договорі усіх необхідних відомостей, які обовязково повинен містити кредитний договір, а саме: про кожну супутню послугу, яка надається споживачеві; обґрунтування супутньої послуги; про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком, умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач повинен сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашення; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Також, як вбачається з квитанцій № 1 від 23.04.2008 року, № 4 та № 5 від 16.04.2008 року, [PERSON] було сплачено 2900 грн. в рахунок комісійних доходів за кредитом на поточні потреби (споживче кредитування). Тому, в силу встановлених судом обставин та, як наслідок, визнання комісійної плати за обслуговування кредиту незаконною, дана сума коштів повинна бути зарахованою в рахунок погашення заборгованості відповідно до п. 4.6 Кредитного договору в порядку черговості, визначеної даною умовою, на день відповідного платежу Таким чином, враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовну заяву [PERSON] до ТзОВ «ФК «Довіра та гарантія» про захист порушеного права споживача слід задовольнити частково. Крім того, оскільки позивач за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору (ЗУ «Про захист прав споживачів»), тому на підставі положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1409,60 грн. На підставі ст.ст. 15, 16 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial