Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогами про визнання недійсними двох договорів дарування відповідачеві земельної ділянки та розташованого на ній недійсними з тих підстав, що у відповідності до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2012 року у справі № 2-119/12 за її позовом до відповідача по зазначеній цивільній справі [PERSON], за нею було визнано право власності на земельну ділянку, кадастровий № 3221487001:01:007:0066, загальною площею, 01396 га, для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, по вул. Манежній, 3, в с.Путрівка Васильківського району Київської області, та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 226,4 кв.м., За договорами від 1 лютого 2016 року, посвідчених третьою особою, за реєстровими № 57 і 60, вона подарувала зазначену нерухомість відповідачеві. Проте, вищевказані правочині договори дарування земельної ділянки та житлового будинку є фіктивними, оскільки в дійсності укладалися нею лише з метою їх збереження від можливих претензій з боку громадянина [PERSON], з ким вона свого часу уклала договір позики, умови якого вона не могла виконати. Дійсних намірів здійснювати дарування земельної ділянки та житлового будинку на користь відповідача, та у останнього не було дійсних намірів набути це майно у власність. Крім того, у неї була домовленість з відповідачем, що у разі коли потреба у збереженні зазначеного нерухомого майна відпаде, то він вчинить його повернення, проте він цього не зробив, у звязку з чим вона була вимушена звернутись до суду з зазначеним позовом. В судовому засіданні позивач свою заяву підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та не заперечив щодо його задоволення. Третя особа приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] в судове засідання не зявився, подавши до суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з положень ч.ч.1 і 3 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставині, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до положень ч.1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, інші актам цивільного законодавства. Згідно з положеннями ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вбачається з положень ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до положень ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюється законами. Згідно з положеннями п.24 постанови Пленуму Верховного Суд України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-1873 цс16, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Судом встановлено, що відповідно до Договорів дарування від 1 лютого 2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], за реєстровими № 57 і 60, відповідачем, як обдарованим, було прийнято вдар від позивача, як дарувальника: земельну ділянку, загальною площею, 01396 га, кадастровий № 3221487001:01:007:0066, розташовану по вул. Манежна, 3, в с. Путрівка Васильківського району Київської області, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташований на ній житловий будинок. Зазначена нерухомість зареєстрована за відповідачем з номерами записів про право власності, відповідно: 13165016 та 13164970 (а.с10-15, 20-21). Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив укладення договору позики з відповідачем на отримання в борг грошових коштів в розмірі 20\~000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 01 квітня 2017 року. Відповідно до розписки від 2 грудня 2015 року позивачка отримала у свідка [PERSON] позику у розмірі 20\~000 доларів США з кінцевим строком повернення 01 квітня 2017 року (а.с.22). Згідно з претензією від 02 грудня 2015 року свідок [PERSON] звернувся до позивача з вимогою про повернення нею коштів за позикою (а.с.23). Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі зібраних по справі доказів установлено, що спірні договори дарування укладені між позивачем та відповідачем були завідомо фіктивними, що в судовому засіданні визнано відповідачем, крім того, потреба у подальшому збереженні земельної ділянки та житлового будинку у відповідача не має, суд вважає за необхідне визнати вказані договори дарування недійсними. На підставі наведеного та

Outcome: approved