Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який вони з відповідачем зареєстрували 11.02.2015 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 181. Свої вимоги мотивує тим, що спільне життя з відповідачем не склалось. Від сумісного життя сторонм мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини припинені з лютого 2016 року, спільне господарство не ведеться. В сім'ї часто виникали сварки та суперечки з суттєво важливих питань. Між ними втрачені почуття поваги та взаєморозуміння. Подальше сімейне життя неможливе. З приводу майна спору не виникає. Після розірвання шлюбу дитина залишається з матір'ю. Дошлюбне прізвище відновлювати не буде. У судовому засідання позивач позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Надала в судовому засіданні заяву від імені відповідача про слухання справи у його відсутність та визнання позову в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до п. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з п. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України та п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 11.02.2015 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 181 (а.с.4). Від сумісного життя сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]( а.с. 5). Шлюбні відносини припинили своє існування з лютого 2016 року. З приводу майна спору не виникає. Відповідно до ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ч. 3 ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. З огляду на викладені правові норми та позицію позивача щодо неможливості збереження сімейних стосунків, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, беручи до уваги те, що відповідач позов визнав, суд приходить до висновку, що шлюб на підставі ст.112 Сімейного Кодексу України належить розірвати, збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та неповнолітньої дитини, що має істотне значення у даній справі. На підставі наведеного,

Outcome: approved