Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком № 28-а, що розташований за адресою: вул. Ходюка, смт. Катеринопіль, Черкаської області, а також зняти відповідача з реєстраційного обліку у вищевказаному будинку. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку № 28-а, що розташований за адресою: вул. Ходюка, смт. Катеринопіль, Черкаської області. На даний час у вказаному будинку зареєстрована відповідач [PERSON], яка з жовтня 2015 року у вказаному будинку не проживає. Позивач зазначив, що у неї виникають певні труднощі зі сплатою комунальних послуг, які нараховуються в надмірному розмірі, що і змусило позивача звернутися до суду. Позивач в судове засідання не зявилася, подала заяву, в якій позов підтримала повністю, просить провести розгляд справи без її участі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч.11\~ст.128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України», причину неявки не повідомив. Відзив на позов від відповідача до суду не надходив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 6 ст. 223 ЦПК України наслідки, визначені частинами третьою - пятою цієї статті, настають і в разі, якщо учасник справи (його представник) залишить залу судового засідання. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх в сукупності, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення. Позивач просить визнати відповідача [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком № 28-а, що розташований за адресою: вул. Ходюка, смт. Катеринопіль, Черкаської області, а також зняти відповідача з реєстраційного обліку у вищевказаному будинку. Натомість в матеріалах справи відсутні жодні належні та допустимі докази, які б підтверджували право власності позивача на вказаний будинок. З дублікату свідоцтва про право власності на житловий будинок від 04.02.1981 року вбачається, що позивач є власником будинку № 30-а, що розташований за адресою: вул. Ходюка, смт. Катеринопіль, Черкаської області (а. с. 5). Разом з тим, позивач надав суду копію рішення Катеринопільської селищної ради від 30.06.2017 року про упорядкування поштової адреси, згідно якого виконком Катеринопільської селищної ради вирішив упорядкувати поштову адресу житлового будинку з № 30-а на № 28-а, по вул. Ходюка, смт. Катеринопіль, Черкаської області. Позивача [PERSON] зобовязано звернутися до відділу державної реєстрації Катеринопільської селищної ради для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а. с. 22). Документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на нерухоме майно, насамперед житловий будинок № 28-а, що розташований за адресою: вул. Ходюка, смт. Катеринопіль, Черкаської області позивач не надав. Частиною 1\~статті 391 ЦК України\~визначено, що тільки власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Так, згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини першої ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Письмовими доказами є документи (крім\~електронних документів),\~які містять\~дані про\~обставини,\~що мають\~значення для\~правильного вирішення\~спору(ч.1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ч.ч. 1, 6 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На позивача покладений обов'язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, відповідно до вимог чинного законодавства позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, зазначені нею обставини. Однак таких доказів вона не надала і не ставила питання про їх витребування. Таким чином, при викладених обставинах, у зв'язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які вона посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню. Разом з тим, суд вважає за необхідне розяснити позивачу, що відповідно до частини першої\~ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: dismissed