Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Позивач звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до їх повноліття та на її утримання в розмірі 1/4 частини заробітку до досягнення донькою трьохрічного віку, зазначивши, що відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини та її утримання не надає, хоча є працездатним та має можливість надавати таку допомогу. В судове засідання позивач не зявилась, від неї надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу за її відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах. Додатково зазначила, що відповідач є працездатним, працює за межами України та отримує додаткові доходи окрім пенсії, при цьому на її утримання та утримання дитини матеріальну допомогу не надає. Відповідач у судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини неявки, про час і дату судового засідання був повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, однак від нього надійшли письмові заперечення, відповідно яких позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дружини не визнає, оскільки є інвалідом, отримує пенсію в розмірі 949 грн., перебуває за межами України, та окрім пенсії не має інших доходів, отже має скрутне матеріальне становище, тому не має можливості сплачувати аліменти на утримання дружини. Крім того, послався на ст. 75 СК України, відповідно до приписів якої позивач не має взагалі права на утримання ним. Таким чином, суд враховує позицію відповідача з приводу позовних вимог, однак в звязку з його неявкою та ненаданням заяви про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутності, суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити заочне рішення за його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на імя голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не зявився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви позивача про слухання справи за її відсутності та в звязку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позов підлягає повному задоволенню по наступним підставам. 06 січня 2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб, про що мається актовий запис №01 у відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Приморського районного управління юстиції у Запорізькій області /а.с.7/. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO] /а.с.9/. В теперішній час сторони однією сімєю не проживають, спільного господарства не ведуть, фактично припинили шлюбні відносини. Згідно довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області № 3771 від 27 липня 2016 року [PERSON] проживає за адресою: [INFO], разом з нею мешкає донька [PERSON], 18 липня 2015 року /а.с.10/. Таким чином, малолітня дитина проживає разом з матірю та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, хоча і є інвалідом 3 групи, загальне захворювання, однак працездатним та має можливість надавати допомогу на утримання дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначення розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. За таких обставин, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 серпня 2016 року і до досягнення донькою повноліття. Крім того, згідно ч.ч. 2,4 ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка, батька дитини, до досягнення дитиною 3-х років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача з приводу того, що він має скрутне матеріальне становище, отримує лише пенсію по інвалідності в розмірі 949 грн., та не має більше інших видів доходів, оскільки доказів на підтвердження своїх заперечень ним надано не було. Крім того, суд не приймає доводи відповідача щодо того, що позивач в розумінні ст. 75 СК України взагалі не має права на утримання ним, оскільки дані правовідносини регулюються ст. 84 СК України та з метою забезпечення прав та інтересів сторін під час ухвалення рішення суд зобовязаний обрати правові норми, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи те, що позивач ніде не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, а також те, що нормами права не передбачено повне звільнення чоловіка від утримання дружини до досягнення дитини трьохрічного віку, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 01 серпня 2016 року і до досягнення донькою трьохрічного віку, тобто до 18 липня 2018 року.

Outcome: approved