Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач звернулася до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що рішення Лозівського міського народного суду Харківської області по цивільній справи від 14.01.1992 року було визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по Ѕ частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та вирішено порядок користування присадибною земельною ділянкою. Як вказує позивач на момент звернення нею до суду власником другої частини будинку є [PERSON] , яка придбала його у попереднього власника. З 2019 році земельна ділянка під будинком належить на праві спільної власності їй та відповідачу, оскільки присадибна земельна ділянка розміром 0,15 га у 2019 році була приватизована, виготовлена технічна документація та присвоєно кадастровий номер. Позивач просила визначити порядок користування земельною ділянкою, посилаючись на те, що сторони після рішення суду домовилися про інший порядок, відповідно до якого відповідач незаконно користується льохом, у зв`язку з чим виник деякий спір, який в добровільному порядку врегулювати не виходить. Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15.07.2020 року відкрито провадження у цій справі. 16.09.2020 року відповідачем було надано відзив на позов, в якому вказано, що вимоги позивача є безпідставними, незаконними. В обґрунтування викладеного у відзиві, [PERSON] вказала, що вони дійсно з [PERSON] є співвласниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 07.04.1997 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами, вказаними у договорі, які були придбані нею у [PERSON] , з якою позивач визначала порядок користування земельною ділянкою за рішенням суду. Відповідач зазначила, що позивачем не взято до уваги, що на момент звернення нею до суду земельна ділянка є вже їх спільною сумісною власністю. Згідно рішення суду від 14.01.1992 року та договору купівлі-продажу від 07.04.1997 року, льох належить сторонам по Ѕ частині, і користуються вони ним разом. Як вказує [PERSON] вона жодним чином не позбавляє права користування [PERSON] льохом. Враховуючи вказане, відповідач просила відмовити в задоволенні позову. 05.10.2020 року позивач надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що відповідач не спростовує факт змінення після рішення суду порядку користування, за добровільною згодою сторін було змінено порядок користування, окрім користування льохом та проходу до нього, які знаходяться на земельній ділянці позивача. 02.11.2020 року відповідач надала заяву, в якій вказала, що вимоги позивача є недоведеними, не дивлячись на зміну правового статусу земельної ділянки, позивач просить визначити порядок користування нею в тих же розмірах, що встановлені рішенням Лозівського міського народного суду Харківської області по цивільній справи від 14.01.1992 року, окрім цього позивач посилається на статті, що регулюють відносини щодо земельної ділянки, яка перебуває в спільній частковій власності, хоча фактично земельна ділянка належить їм на праві спільної сумісної власності. Доказів того, що позивач зверталася з якимись вимогами про сплату за користування льохом також не надано. При винесенні рішення, [PERSON] просила врахувати викладене у відзиві та цій заяві, відмовити позивачу в повному обсязі. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила при винесенні рішення врахувати її позицію, викладену в відзиві та заяві, та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Згідно ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання не відбувалося. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Лозівського міського народного суду Харківської області від 14.04.1992 року(а.с.9-13) було визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по Ѕ частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та вирішено порядок користування присадибною земельною ділянкою. Згідно технічного паспорту та витягу з Державного реєстру(а.с.14-18), [PERSON] належить Ѕ частина житлового будинку за вище вказаною адресою. Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 07.04.1997 року(а.с.45) між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, згідно якого відповідач отримала право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами, вказаними у договорі за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру від 17.10.2019 року та рішення Лозівської міської ради Харківської області(а.с.19-20), земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , площею 0, 1500 га, присвоєно кадастровий номер 6311045400:04:008:0149, та передано її [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Ч. 1 ст. 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За змістом ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушень не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до роз`яснень, наданих судам у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався, або вона перебувала у користуванні співвласників, і ними не було досягнуто згоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) часток у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. З матеріалів справи вбачається, що порядок користування [PERSON] та [PERSON] земельною ділянкою було визначено рішенням Лозівського міського народного суду Харківської області від 14.04.1992 року. Як встановлено з викладеного сторонами, [PERSON] продала свою частину [PERSON] , тобто її права як попереднього власника перейшли до [PERSON] , а згодом від неї до [PERSON] , що є відповідачем по справі. Відповідно до викладеного вище, порядок використання було визначено в судовому порядку, тобто вже є рішення суду. Також судом встановлено, що з 2019 року [PERSON] та [PERSON] було приватизовано земельну ділянку, присвоєно їй кадастровий номер та земельна ділянка стала їх спільною сумісною власністю сторін. Згідно ч.3 ст.89 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом, що свідчить про те, що в судовому порядку дане питання не вирішується. Відповідно до ч.4, 5 ст.89 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Щодо вимог про залишення за сторонами громадських споруд, суд не вбачає підстав для вирішення даного питання, оскільки право власності громадськими спорудами визначено договором та рішенням суду. Факт порушення [PERSON] будь-яких прав та інтеерсів позивача та наявність спору доведено не було. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача [PERSON] передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зважаючи на вище викладене, з урахуванням не доведення наявності порушеного чи оспорюваного права та інтересу позивачем, беручи до уваги наявність договору та рішення суду, якими визначено права сторін, також враховуючи те, що земельна ділянка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, суд не вбачає наявним спір та вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Розподіл судових витрат вирішено судом у порядку визначеному ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed