Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14 лютого 2016 року [PERSON] , зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . На сьогоднішній день позивачка та син зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Фактичні шлюбні відносини були припинені у серпні 2018 році у зв`язку з конфліктами, які виникали під час ведення сумісного побуту сторін, а також у зв`язку з різними поглядами на життя. Шлюб розірвано. До припинення шлюбних відносин з відповідачем було погоджено місце проживання дітей за адресою їх реєстрації. Відповідач перебуває за межами території України та планує залишитись за кордоном на постійно. Позивачка має бажання та можливість для тимчасового короткострокового виїзду за кордон, де зможе забезпечити дитині оздоровлення (у разі необхідності), фізичний, культурний, духовний і соціальний розвиток, додатково забезпечившої дитину всім необхідним, бажає самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця (як це передбачено ч. 5 ст. 157 СК України). Поїздки сприятимуть розширенню світогляду дитини та це добре позначиться інтелектуальному розвитку дитини як особистості. З метою запобігання непорозумінь, з метою належного виховання, можливістю духовного фізичного розвитку дитини, культурного збагачення, позивачка вважає за необхідне визначити місце проживання дитини за її адресою проживання, тобто разом з матір`ю, де дитина зростає в атмосфері турботи та любові, задля можливості самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця. Позивач в судовому засідання підтримала позовні вимоги, пізніше надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, однак в судові засідання не з`явився, у встановлений судом термін відзив на позовну заяву не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Треті особи повідомлялись про розгляд справи, що підтверджується матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали цивільної справи суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача з урахуванням наступного. Письмовими матеріалами справи встановлено [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 14 лютого 2016 року, яке було видане виконавчим комітетом Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 1 (а.с. 9). Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с. 8). Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07.11.2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10-11). У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Матеріалами справи встановлено, що дитина [PERSON] проживає разом із матір`ю, котра згідно наданої характеристики є зразковою матір`ю, доброзичливою, безконфліктною, має позитивний вплив на сина. Також, з наданого позивачкою акту обстеження побутових умов сім`ї, родина займає житлове приміщення площею 56,2 кв.м., санітарно-гігієнічні умови задовільні, у дитини є все необхідне для розвитку, крім того взаємовідносини в сім`ї доброзичливі (а.с. 8 зворот, 12, 13, 15). Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Зважаючи на вищевикладене, оскільки задоволення позовних вимог не суперечить інтересам дитини, суд доходить до висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved