Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, якій розірвано в 2015 році. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Кожного року вона з дитиною їздила до своїх родичів у Російську Федерацію. Колишній чоловік був не проти переміщення дитини через кордон та при необхідності надавав дозвіл. В 2016 році коли вона звернулась до відповідача з проханням надати дозвіл, отримала категоричну відмову. Свою відмову він мотивував тим, що вона не дає можливості зустрічатись з донькою. В 2016 року [PERSON] , громадянин Російської Федерації, який є її родичем, запросив її з донькою до себе на відпочинок до Російської Федерації у місто Бєлгород. В зв'язку з цим просить надати дозвіл для перетину державного кордону України [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON] до одного року, дозволити їй, як матері, оформляти документи для тимчасового виїзду та супроводжувати [PERSON], або через законного представника, за межі України та країн ближнього та дальнього зарубіжжя до одного року .(а.с.1-2) Представник [PERSON] ії вимоги підтримав. Відповідач звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом встановлення способу участі батька у вихованні дитини , мотивуючи її тим, що [PERSON] перешкоджає йому у спілкуванні з їх спільною дитиною. Вказані обставини викликані тим, що [PERSON] працює та проживає в м.Москва, дитина проживає разом з нею. Він надавав дозвіл на виїзд дитини за межі території України на термін з 04.08.2014 року по 04.08.2015 року. Однак, [PERSON] після закінчення вказаного терміну відмовилась повернути дитину на Україну. У зв'язку з цим він вимушений був звертатись до Сумського ВП м.Суми ГУНП в Сумській області та Служби у справах дітей Сумської міської ради та органу опіки та піклування Виконавчого комітету Степанівської селищної ради з відповідними заявами. Однак, для вирішення цього питання йому було рекомендовано звернутись до суду. Оскільки донька [PERSON] практично постійно проживає разом з матір'ю в м.Москва, це позбавляє його, як батька дитини, на право спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні. Просить усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною та встановити наступні способи участі батька у вихованні дитини. Представник [PERSON] його вимоги підтримує. Представник 3-ї особи Служби у справах дітей СМР, ради опіки та піклування ВК Степанівської селищної ради в письмовій заяві просить справу розглядати у їх відсутність. Представник 3-ої особи Служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації в судовому засіданні підтримала висновок щодо визначення порядку участі батька у вихованні дитини, проти надання дозволу на перетин державного кордону не заперечувала. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, зустрічний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 150,155 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.08.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.4). Від шлюбу мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.6). Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 07.10.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.5). Дитина [PERSON], [INFO], зареєстрована та фактично проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою : [ADDRESS], що підтверджується копією довідки № 98 від 20.05.2016 року, виданої Степанівською селищною радою Сумського району Сумської області (а.с. 12). Відповідно до довідки б/н від 04.12.2015 року, виданої ТОВ «Керуюча компанія «Сумитехнобудсервіс», [PERSON], зареєстрований в [ADDRESS] склад сім'ї 3 чол. : власник [PERSON] (мати), брат [PERSON] (а.с.14). В 2016 року [PERSON] , громадянин Російської Федерації, запросив позивача [PERSON] разом з донькою до себе на відпочинок до Російської Федерації у місто Бєлгород. В період з 14.07.2016 року до 14.07.2017 року, що підтверджується копією нотаріально завіреного запрошення (а.с.15). Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України». Частиною 2 статті 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, зі змісту вказаних вище норм вбачається, що у разі наявності відмови одного з батьків про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволено на підставі рішення суду. При цьому, по даній категорії справ позивачем може бути заявлено позов про надання одноразового дозволу на виїзд за межі України з неповнолітньою чи малолітньою дитиною без згоди батька (матері) з туристичною метою, для участі у спортивних чи іншого роду заходів, з метою оздоровлення чи з інших мотивів одноразового характеру. Крім того, позивачем у позовній заяві має бути зазначено, до якої саме країни має намір виїжджати та на який термін, чи відповідає виїзд неповнолітньої чи малолітньої дитиною за межі України її інтересам, які умови проживання (тимчасового перебування) матиме дитина за кордоном, чи не порушуються при цьому права відповідача на спілкування з дитиною та ін. На підтвердження частини позовних вимог про надання дозволу на виїзд за межі України та країн ближнього та дальнього зарубіжжя позивач [PERSON] посилається на те, що в м. Бєлгороді проживають її батьки. В судовому засіданні позивач пояснила, що дитина буде проживати в м. Бєлгород, а сама вона працює в м. Москва, вона матиме можливість час від часу приїжджати до доньки. Позивачем [PERSON] в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідач ухиляється від надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. В той же час, позивач [PERSON], звертаючись із зазначеним позовом до відповідача, не враховано, що нею заявлено позовну вимогу про надання за рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, та може призвести до фактичного позбавлення батька дитини за судовим рішенням передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкуватися з нею. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] звертався до Сумського відділу поліції м.Суми з заявою про повернення його малолітньої доньки [PERSON], яку вивезла до [ADDRESS] , його колишня дружина [PERSON], та яка повинна була повернути доньку до 04.08.2015 року, що підтверджується копією висновку по матеріалам ЖЄО-№2932 від 02.12.2015 року від 10.12.2015 року (а.с.47). Також відповідач [PERSON] звертався до Служби у справах дітей Сумської міської ради та до Степанівської селищної ради з заявою про повернення малолітньої доньки [PERSON] з Російської Федерації на Україну , що підтверджується копією відповіді № 2622/27.01-13 від 17.12.2015 року , копією відповіді № 132 від 22.02.2016 року (а.с. 48-49). Що підтверджує зазначену вище позицію відповідача з приводу того, що він не чинив позивачу жодних перешкод та жодним чином не обмежує право матері разом з дитиною виїздити за кордон, але бажає, як батько, знати в яку країну дитина виїжджає та в яких умовах вона буде мешкати, та до якого часу вона там перебуватиме. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, оскільки позивачем заявлений позов про надання судом дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, суперечить Правилам перетинання державного кордону громадянами України, а відтак у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом встановлення способу участі батька у вихованні дитини необхідно зазначити наступне. Правовідносини, що виникли між сторонами є сімейними та врегульовані ст. 141, 142, 150, 151, 152, 155, 157-159 СК України. Відповідно до положень ст. ст. 141, 150 СК України мати, батьки дитини мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не вливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки дитини зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття нею повної загальної середньої освіти. В силу ст. 157, 158, 159 СК України той з батьків з ким проживає дитина не має права чинити перешкод іншому з батьків, якій проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. В разі, коли той з батьків, з ким проживає дитина, чинить іншому батьку перешкоду у спілкуванні з дитиною, спір між батьками вирішується органом опіки та піклування, а в разі ухилення батька, з яким проживає дитина, від виконання рішення органу опіки та піклування, - судом. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Службою у справах дітей Сумської районної державної адміністрації надано висновок щодо можливих варіантів участі батька у вихованні дитини шляхом встановлення наступного графіку побачень [PERSON] із донькою [PERSON] : один вихідний день один раз на два тижні з 09-00 години ранку до 18-00 години вечора на території батька або нейтральній території за обов'язкової присутності матері або інших родичів зі сторони матері та за обов'язковою попередньою домовленістю із матір'ю, враховуючи стан здоров'я дитини (перші три місяці); після адаптації дівчинки до батька , побачення можуть проходити (за домовленістю) без присутності матері; у святкові дні не менше трьох годин; під час канікул не менше 1/3 їх частини. За умови гарантування батьком збереження режиму дня (відпочинку, навчання, дозвілля дитини), та обов'язкового повноцінного харчування дитини та надання їй можливості телефонного спілкування із матір'ю (а.с. 95). Вказаний висновок, на думку суду, в цілому відповідає інтересам та стану здоров'я малолітньої дитини та принципу рівності прав та обов'язків батьків щодо їх спілкування з дитиною та участі у її вихованні. З урахування наведених вище та встановлених судом фактів, суд вважає що є підстави для часткового задоволення позову та усунення перешкод позивачу у вихованні доньки і покладення на відповідача обов'язку не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною. Крім того, враховуючи вищезазначене, а також вік дитини, стан її здоров'я, суд вважає за доцільне визначити участь батька у вихованні дитини у наступний спосіб: а саме надати можливість спілкування батька з донькою кожного першого та третього тижня кожного місяця з 09 год.00 хв. ранку до 18.00 год. вечора та у святкові дні три години на території батька або нейтральній території за обов'язковою присутністю матері дитини [PERSON], з урахуванням стану здоров'я та бажання дитини, тривалість та місце зустрічі узгоджується батьками за попередньою домовленістю, а у задоволенні позову в іншій частині - відмовити. При цьому, суд також враховує, що із збільшенням віку дитини та з врахуванням її волевиявлення, зміною фактичних обставин, позивач [PERSON] може звернутися до суду з позовною заявою про перегляд способу участі його у вихованні та спілкуванні з донькою [PERSON]. Разом з цим, наявність даного рішення не позбавляє сторони права домовитись між собою про способи участі кожного у вихованні спільної дитини, враховуючи всі інтереси доньки, прихильність дитини до кожного з батьків та інші обставини, які мають значення.

Outcome: partial