Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду із даним позовом, посилається на те, що [PERSON] Тимофієвні на праві власності належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Франка Кірова, 92, с. Рівне, Новоукраїнський район, Кіровоградська область, який вона набула на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями від 24 жовтня 2008 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] Тимофієвною, посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом Новоукраїнського районного округу Кіровоградської області та зареєстрований в реєстрі за №3473 і внесено до Державного реєстру правочинів за 3203657 від 24.10.2008 року. Відповідно до довідки виконкому Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 30.08.2018 року за №3099, наданою сільським головою [PERSON] відповідач по справі, [PERSON] [INFO] зареєстрована на території сільської ради з 09.09.2014 року по вул. Центральна (Кірова), 92 та акта обстеження від 28 липня 2018 року, складеного депутатом Рівнянської сільської ради виборчого округу №12 [PERSON] в присутності сусідів: [PERSON] та [PERSON] за даною адресою зареєстровані: власниця домоволодіння - [PERSON] Тимофієвна,[INFO],[PERSON], [INFO] - син, [PERSON], [INFO] - співмешканка сина,, [PERSON],[INFO], [PERSON], [INFO] з липня 2017 року [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не проживають та не ведуть спільне господарство, так як проживають за іншою адресою: с. Рівне вул. Покровська, 18. [PERSON] Тимофієвна є людиною похилого віку, отримує мінімальну пенсію тому її досить важко підтримувати будинок у належному стані, поратися по господарству, вона потребує допомоги сторонніх осіб та державної допомоги (субсидії).Однак для вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення власних потреб необхідна згода проживаючих в ньому осіб. Відповідачка не проживає за адресою вул. Центральна (Кірова), 92 с. Рівне. Новоукраїнський район Кіровоградська область та не допомагає вести господарство [PERSON] Тимофієвні, а її прописка в будинку не дозволяє власнику будинку розпоряджатися на власний розсуд та значно обмежує її законні права. Добровільно відповідачка відмовляється знятися з реєстраційного обліку за адресою: вул. Центральна (Кірова). 92 с. Рівне, Новоукраїнський район, Кіровоградська область тому [PERSON] Тимофієвна бажає скористатися своїм правом звернення до суду за захистом своїх прав згідно ст. 4 ЦПК України та відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України, які передбачають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звертатися до суду за захистом своїх порушених, неевизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів та подати до суду позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В судовому засіданні позивач представник позивача [PERSON] позов підтримала та просить його задовольнити, із підстав, викладених у позовній заяві, ствердила, що її довіритель не створювала перешкод у користуванні житловим будиноком відповідачці, остання із власної волі вибула із даного будинку, проживає з іншим чоловіком, свої речі вона забрала, а заперечує проти зняття її із реєстрації, оскільки має майнові вимоги до її сина, з яким перебувала у фактичних шлюбних стосунках. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, повідомили, що відповідач не проживає у будинку менше 6 місяців, оскільки її фактична свекруха та співмешканець створюють їй перешкоди у користуванні будинком, в якому залишились її речі, просять відмовити у задоволенні позову. Судом досліджені письмові докази у справі, на підставі яких встановлено наступні обставини. Позивач [PERSON] зареєстрована за адресою вул. Центральна (Кірова), 92 с. РІвне Новоукраїнського району Кіровоградської області, у будинку, який належить їй на праві власності (а.с.5-7). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 28.07.2018 року, у даному будинку зареєстрована відповідач [PERSON], яка з липня 2017 року фактично не проживає в цьому будинку (а.с.8). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 24.10.2018 року, у даному будинку зареєстрована, але із квітня 2018 року не проживає відповідач [PERSON] Згідно заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів від 16.01.2018 року, відповідач [PERSON], звертаючись до суду про стягнення аліментів, вказала. що вона станом на день подання цієї заяви із співмешканцем [PERSON], який являється сином позивачки, не проживає. Даючи оцінку поясненням учасників судового провадження та дослідженим письмовим доказам, суд приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції Українита ст.1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно доЗакону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВРПро ратифікаціюКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно дост.391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначеніст.383 ЦК Українитаст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сімї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст.64 ЖК України, до членів сімї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України, закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно вимог ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до абз.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованою в будинку позивача, порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком, або що з цього питання він звертався до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. Судом встановлено, що договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався. Відповідач, при поданні заяви про стягнення аліментів вказала, що станом на 16.01.2018 року не проживала у спірному будинку, й суд оцінює це як визнання відповідачкою факту свого непроживання протягом більше 6 місяців, доказів факту перешкоджання чи недопуску відповідачки до житлового будинку суду не надано, а тому суд погоджується із позицією позивача про непроживання без поважних причин у спірному будинку понад 6 місяців. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач втратила право на користування належним позивачу на праві власності житлового будинку, внаслідок відсутності останнього за місцем реєстрації понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силуст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»та Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання.

Outcome: approved