Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезгаданим позовом, де зазначила, що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS]. В будинку є зареєстрованим відповідач, колишній чоловік [PERSON] Вона з ним не підтримує стосунки з 2001 року, шлюб між сторонами розірваний, відповідач постійно мешкає за іншою адресою. Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, та усунути перешкоди шляхом зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою. В судовому засіданні представник позивача наполягла на заявленому позові за вищевказаними підставами, а відповідач на позов заперечив, вказуючи на його безпідставність, бо він постійно проживав у спірному будинку. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.06.1985 року та рішення суду м. Запоріжжя від 29.10.2013 року позивачу на праві власності належить будинок [ADDRESS] Згідно до даних будинкової книги та даних паспорта відповідача у спірному будинку [PERSON] зареєстрований з 24.05.1982 року. За рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2012 року, яке набрало законної сили 03.08.2012 року шлюб між сторонами розірваний. Стаття 405 ЦК України визначає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За позовом позивач зазначає, що з 2001 року до теперішнього часу відповідач не мешкає за вищевказаною адресою. Натомість, на думку суду, сторона позивача не надала суду належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження вказаної обставини. Судом досліджувалась довідка від 16.01.2014 року голови квартального комітету [PERSON], згідно якої відповідач з 2002 року у спірному будинку не проживає. Будучи допитаною судом в якості свідка, [PERSON] пояснила суду, що у спірному будинку вона була лише пару раз, ще на початку 2000-х рр. бачила відповідача, коли він звертався до неї за характеристикою. Про те, що відповідач не мешкає з 2002 року у спірному будинку свідок дізналася шляхом опитування сусідів. Отже, вбачається, що [PERSON] сама достовірно не знала про вказане, через що і опитувала сусідів, однак суду їх не назвала, тому суд критично ставиться як до показань [PERSON], так і до наданої нею довідки. Крім того, суд критично оцінює і наданий стороною позивача акт з поясненнями мешканців вулиці Котовського м. Запоріжжя, оскільки такий акт не відповідає вимогам, встановленим для офіційних документів, бо в ньому не зазначено, навіть, ким же він видавався, а письмові ж пояснення вказаних осіб за змістом ст. 57 ЦПК України не є доказами. За ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частина 4 ст. 10 ЦПК України визначає, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи викладені вимоги ЦПК України, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язок довести ті обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, несе саме сторона у процесі. Суд же при цьому має залишатися неупередженим, і виконувати вимоги ч.4 ст. 10 ЦПК України для сприяння до всебічного і повного з'ясування обставин справи. Крім того, за ч.2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З вищевикладеного суд доходить до обґрунтованого висновку про те, що позивачем суду не було надано належних та допустимих доказів на доведення обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, а саме, на доведення того, що з 2001 року відповідач не мешкає за адресою спірного будинку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed