Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом і просить зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй допомогу на оздоровлення за 2011, 2012, 2013 роки у розмірі посадового окладу (на день виплати) кожну; зобов'язати відповідача провести розрахунки з Пенсійним фондом України при сплаті нарахованих обов'язкових платежів на виплачену допомогу на оздоровлення за 2011, 2012, 2013 роки, а також здати коригуючий звіт по сплачених внесках з розміру допомоги на оздоровлення із зазначенням місяця та року, за який їх нараховано; стягнути з відповідача на її користь 3000 грн. за спричинену моральну шкоду; судові витрати покласти на відповідача. Обґрунтовуючи свій позов позивач вказує на те, що вона з 21.07.2010 працювала у відповідача на посаді старшого інспектора з кадрів, а 20.04.2011 була звільнена з посади. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2013 її поновлено на посаді. Таким чином, через те, що вона перебувала у вимушеному прогулі з моменту звільнення до моменту поновлення, вона має право на відпустки за цей період й відповідну допомогу на оздоровлення. У жовтні 2014 року - січні 2015 року позивач отримала оплачувані відпустки за робочі періоди з 21.07.2011 по 20.07.2012, з 21.07.2012 по 20.07.2013, з 21.07.2013 по 20.07.2014 повної тривалості та частково за період з 21.07.2010 по 20.07.2011. У заявах про надання відпусток позивач просила відповідача виплатити їй допомогу на оздоровлення, однак їй було виплачено допомогу на оздоровлення лише за 2014 рік при наданні відпустки тривалістю 24 дні за робочий період 21.07.2013 по 20.07.2014. Зважаючи на те, що відповідачем не було виконано передбачений законодавством обов'язок, позивач вважає, що її право було порушено. При цьому, зазначеними діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду, що виявилась у моральних стражданнях з приводу порушення її конституційних трудових прав, неможливості забезпечити повноцінний відпочинок, додаткових зусиллях, пов'язаних із пошуком засобів існування при перебуванні у відпустках, а також порушення життєвого ритму у зв'язку із захистом її порушених прав. Позивач у судовому засіданні підтримала свій позов, просила його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, подав письмові заперечення на позов. Зазначив, що законодавство, яке регулює питання виплати працівникам сфери культури допомоги на оздоровлення, закріплює право роботодавця на виплату такої допомоги, а не обов'язок. При цьому, така допомога не входить до структури заробітної плати, як і заохочувальні виплати, й має разовий характер. А оскільки, рішенням Апеляційного суду Київської області від 10.12.2014 у справі між тими ж сторонами про зобов'язання вчинити дії, провести виплати, передбачені Колективним договором та стягнення моральної шкоди, встановлено, що «позивач фактично не працювала в той період, за який вимагає в судовому порядку зазначені заохочувальні виплати», «таким чином… позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню через відсутність порушених, невизнаних або оспорюваних її прав», допомога на оздоровлення не підлягає сплаті позивачу. Сторонами не оспорювалось та підтверджується копіями наказів відповідача від 21.07.2010 № 124-ос, 20.04.2011 №44-ос, від 27.08.2014 № 125-ос й трудової книжки позивача факти прийняття на роботу, звільнення та поновлення на посаді позивача. Звернення позивача до відповідача із заявами про надання відпусток й виплати їй допомоги на оздоровлення за 2011, 2012, 2013 роки підтверджується копіями відповідних заяв від 22.09.2014, 13.10.2014, 20.10.2014, 25.11.2014, 02.12.2014, 19.12.2014, 21.01.2015. Відмова відповідача у виплаті позивачу допомоги на оздоровлення за 2011, 2012, 2013 роки підтверджується листами відповідача від 28.11.2014 № 507 й від 02.12.2014 № 515. Факт придбання позивачем путівки до санаторно-курортного закладу у 2014 році, підтверджується копіями фіскального чеку про сплату частково за путівку № 006127 від 30.10.2014, самої путівки; у 2012 році - копіями квитанції до прибуткового касового ордеру від 10.09.2012 й довідки КЗ «Сімеїз». Невиплата позивачу допомоги на оздоровлення за 2011, 2012, 2013 роки підтверджується запереченнями відповідача та копією його листа від 27.01.2015 № 37. Відповідно до положень ч. 3 ст. 29 Закону України «Про культуру» (набрали чинності з 01.01.2013) працівники у сфері культури, педагогічні працівники закладів освіти сфери культури, які працюють у державних і комунальних закладах культури, мають право на допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі посадового окладу, а також на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та доплату за вислугу років у розмірах і порядку, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Підпунктом «б» пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» надано право у тому числі керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків, надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік. Підпункт «б» пункту 3 наказу Міністерства культури і туризму України від 18.10.2005 № 745 «Про впорядкування умов оплати праці працівників культури на основі Єдиної тарифної сітки», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.10.2005 за № 1285/11565, надає право керівникам у тому числі бюджетних установ, закладів та організацій культури в межах фонду надавати працівникам матеріальну допомогу, у тому числі на оздоровлення, у сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік. Пунктом 2.5 Колективного договору на 2006-2009 роки НІЕЗ «Переяслав», дія якого продовжувалась до затвердження Колективного договору між керівником і первинною профспілковою організацією працівників НІЕЗ «Переяслав» 08.02.2013, передбачено, що адміністрація Заповідника (НІЕЗ «Переяслав») зобов'язується забезпечувати надання працівникам передбачених законодавством України соціальних пільг, гарантій та компенсацій. Пункт 2.6 цього Колективного договору, а також п.2.2 Колективного договору від 08.02.2013, передбачають обов'язок адміністрації Заповідника забезпечувати гарантії прав і законних інтересів працівників Заповідника відповідно до Закону України «Про музей та музейну справу», інших нормативних актів. Абзацом третім пункту 6.17 цього Колективного договору передбачено надання працівникам Заповідника гарантії у виді допомоги у розмірі посадового окладу у разі хвороби працівника Заповідника. Наказом відповідача від 04.01.2010 № 10, дія якого розповсюджувалась й на 2011 рік, що визнано сторонами, наказано працівникам відповідача, які відбувають у щорічну основну відпустку, виплачувати одноразову допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Наказами відповідача від 03.01.2012 № 2/1-ОС та від 02.01.2013 № 1-ОС наказано бухгалтерії, відповідно до наказу Мінкульту від 18.10.2005 № 745, виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення працівникам відповідача при наданні щорічних відпусток. Відповідно до довідки відповідача від 04.03.2015 № 16 одноразова матеріальна допомога на оздоровлення під час щорічної відпустки у кошторисах відповідача за 2011 - 2013 роки була закладена в розмірі посадового окладу. У кошторисах видатків за 2011 - 2013 роки ця матеріальна допомога складала 482900 грн, 655405 грн, 662099 грн. відповідно, й вона була виплачена всім працівникам при наданні щорічної відпустки. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що у зв'язку з виданням вищевказаних наказів, на підставі нормативно-правових актів вищої сили, а також у зв'язку з реалізацією дотримання прав, гарантій та інтересів працівників відповідача, закріплених Колективними договорами, відповідачем реалізовано право на виплату працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідних роках. При цьому, визначено коло осіб, які мають її отримати. Оскільки дія цих наказів розповсюджувалась на всіх працівників відповідача при наданні їм щорічних відпусток, з огляду на те, що позивач була поновлена посаді у зв'язку з незаконним її звільненням й перебувала у спірний період у трудових відносинах з відповідачем - була його працівником, вона мала право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення при виході у щорічну відпустку. Щорічні відпустки за спірний період відповідачем позивачу були надані у жовтні 2014 року - січні 2015 року, що не оспорюється сторонами. Посилання представника відповідача на те, що зазначена допомога має разовий характер й виплачується лише один раз на рік, у розумінні, що позивачу надано відпустки у 2014 році й була виплачена допомога на оздоровлення за цей рік, спростовується тим, що позивачу надавались відпустки за періоди роботи в інші роки. При цьому, час отримання цих відпусток позивачем не у роки, коли вона мала їх отримати, від неї не залежав. Таким чином, позивач мала право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення при виході у щорічні відпустки за відповідні періоди роботи у 2011, 2012, 2013 роках й відмова відповідача у реалізації цього права є протиправною. У зв'язку з тим, що право позивача на отримання допомоги на оздоровлення виникло при наданні їй щорічних відпусток за відповідні періоди роботи, вимога про застосування розміру посадового окладу позивача для обрахування розміру цієї допомоги на день виплати не ґрунтується на положеннях законодавства й не підлягає задоволенню. Позовні вимоги щодо зобов'язати відповідача провести розрахунки з Пенсійним фондом України, а також здати коригуючий звіт не підлягають задоволенню, оскільки за своєю суттю є елементом виконання рішення щодо першої позовної вимоги, та позивачем не доведено наявності спору із відповідачем щодо зазначених правовідносин. Розглядаючи питання стягнення з відповідача відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди, суд прийшов до висновку, що обставини, викладені позивачем як підстави її заподіяння не у повній мірі доведені позивачем. Зокрема, посилання позивача на неможливість забезпечити повноцінний відпочинок при виконанні в повному обсязі своєї роботи спростовується тим, що позивач придбала путівку та отримала санаторно-курортні послуги у період перебування у відпустці у листопаді 2014 року, а також зазначені відпустки надавались позивачу не у зв'язку з виконанням нею роботи в повному обсязі, а через її перебування у вимушеному прогулі, тобто позивач свою роботу не виконувала. Посилання позивача на те, що вона докладала додаткових зусиль, пов'язаних із пошуком засобів існування при перебуванні у відпустках, не доведено. При цьому, суд не може прийняти цю підставу заподіяння моральної шкоди позивачу, оскільки метою надання працівникові матеріальної допомоги на оздоровлення не є засобом забезпечення його існування. При цьому, суд вважає доведеним та таким, що підлягає відповідному відшкодуванню, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у формі змін її життєвого ритму у зв'язку із захистом її порушеного права. Належним та справедливим розміром відшкодуванням заподіяння моральної шкоди позивачу суд визначає 500 грн. З огляду на те, що предметом судового розгляду є дві позовні вимоги майнового та немайнового характеру, й вони випливають з трудових відносин, на підставі положень ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь державі несплачений позивачем на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судовий збір у сумі 487,2 грн. Зважаючи на вищевикладене,

Outcome: partial