Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2008 року вона набула право власності на 17/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] Після продажу належної йому частини будинку відповідач припинив проживати у вказаному будинку, забрав свої речі. Просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила суд позов задовольнити з підстав, зазначених в ньому. Надала згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, а саме через оголошення в пресі. За таких обставин, враховуючи згоду позивач на слухання справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Заслухавши пояснення позивача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: - відповідно до договору купівлі-продажу від 08.10.2008 року [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] 17/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. - згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.10.2014 року [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується витягом державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. - відповідно до довідки від 20.08.2015 року [PERSON], [INFO], зареєстрований, але не проживає за адресою: [ADDRESS]. - свідок [PERSON] підтвердив той факт, що відповідач [PERSON] був власником 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS], після укладення договору купівлі-продажу повинен був виписатись, однак залишився зареєстрований, у вищевказаному будинку, після відчуження свої частку в будинку не проживає в ньому, особистий речей його в будинку не має. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. З врахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved