Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про виселення. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власницею житлового будинку [ADDRESS]. Право власності на дане житло зареєстроване в 2015 році. В травні 2017 року позивач зареєструвала в даному житлі місце проживання свого сина - відповідача [PERSON] Дана реєстрація мала носити тимчасовий характер, на період виготовлення сином документів для виїзду за кордон. Однак, через деякий час син повідомив, що змінив свої плани, наміру виїжджати за кордон він не має. За час проживання в житлі відповідач постійно зловживає спиртними напоями та влаштовує скандали, дуже агресивний, неодноразово чинив насильство в сім'ї. Профілактичні бесіди проведені працівниками поліції позитивного результату не дали, син свою поведінку не змінив. Спільне проживання є неможливим та небезпечним для життя позивача. А тому, просила виселити відповідача із вказаної квартири та визнати його таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали з підстав викладених в заяві. Додатково позивач пояснила, що відповідач - її син, протягом останніх 3-ьох років проживає разом з нею. Спільне проживання стало нестерпним, син зловживає спиртними напоями, додому приводить невідомих людей, постійно погрожує фізичною розправою, неодноразово бив її, змушена була втікати з дому босоніж до своїх батьків. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заслухавши доводи сторони позивача, пояснення свідків, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява підставна та підлягає до задоволення. З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.11.2015 серії [NUMBER] (а.с. 4) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії [NUMBER] (а.с. 5) встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка на якій розташований даний житловий будинок. З копії будинкової книги [NUMBER] (а.с. 6,7) вбачається, що власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] В даному житлі зареєстроване місце її проживання. Відповідач [PERSON] також зареєстрований і проживає в будинку позивача. Статтею 150 Житлового кодексу України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України установлено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] був вселений в будинок як член сім'ї власника зі згоди останнього, проживає в ньому на даний час на законних підставах. Право користування житлом в установленому законом порядку ним не втрачене. Згідно ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 116 ЖК України передбачено, що коли наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В судовому засіданні з пояснень позивача встановлено, що спільне проживання з відповідачем є неможливим, останній зловживає спиртними напоями, виганяє її з житла, чинить як психологічне так і фізичне насильство в сім'ї. Окрім того, відповідач комунальних платежів не здійснює, витрат по утриманню житла не несе та відмовляється звільнити зазначене житло на вимогу позивача. Дані обставини в судовому засіданні підтвердили і свідки [PERSON] (мати позивача, баба відповідача) та [PERSON] (батько позивача, дід відповідача). В своїх поясненнях вказували, що їхній внук дуже змінився після смерті свого батька, на даний час на контакт не йде, приходить п'яний додому, б'є свою матір. Отже, проживання відповідача у даній квартирі, що належить на праві приватної власності [PERSON], перешкоджає останній у здійсненні прав користування, володіння і розпорядження своєю власністю. Поняття систематичності порушень правил співжиття визначено скоєнням двох і більше таких порушень. Аналогічний висновок міститься в правовій позиції ВСУ від 28.09.2016 по справі №6-977цс16. Твердження позивача про систематичність порушення правил співжиття [PERSON], підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями з відділень поліції за зверненнями [PERSON] (а.с. 10-14). Виходячи із вищевикладеного та дослідивши всі докази у справі, враховуючи, що [PERSON] веде антигромадський спосіб життя, систематично порушує правила соціалістичного співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з відповідачем в одному будинку, а вжиті заходи попередження та громадського впливу не дали позитивних результатів, в добровільному порядку відповідач виселятися не бажає, внаслідок чого позивач вимушена звернутися до суду, то суд дійшов висновку, що доводи позивача знайшли свої підтвердження в судовому засіданні, а тому вимога про його виселення підлягає до задоволення. Звертаючись до суду з позовними вимогами позивачка заявила взаємовиключні позовні вимоги про втрату права користування житловим приміщенням та виселення відповідача. Оскільки, питання втрати членом сім'ї власника житла права користування житлом регулюється ч. 2 ст.405 ЦК України, а установлених цією статтею обставин в судовому засіданні не встановлено, у задоволенні вимоги позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір в розмірі 704,80 грн. Разом з тим, з позивача в користь держави слід стягнути недоплачений судовий збір за позовну вимогу, у задоволенні якої судом відмовлено.

Outcome: partial