Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про припинення права на частку у майні, що перебуває в частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації. Вимоги позову мотивує тим, що їй спільно із відповідачем, на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS]. Позивачу в даному житлі належить 2/3 частки, а відповідачу - 1/3 частки. Зазначає, що частка відповідача в квартирі є незначною, виділити її в натурі неможливо. Спільне користування чи володіння квартирою є неможливим, усі спроби домовитись закінчувалися конфліктами та сварками. На даний час, відповідач змінила замок та не дає можливості користуватися квартирою. Вважає, що припинення права власності відповідача на частку не завдасть їй істотної шкоди та буду відповідати інтересам сторін. А тому, просила припинити право власності [PERSON] на 1/3 частини в квартирі [ADDRESS]. Відповідач подала відзив на позовну заяву (а.с. 25,26), в якому вимоги позову заперечувала. Вказувала на те, що проживає у спірній квартирі з 15.05.2009 року після одруження з [PERSON] Її чоловік помер [INFO], після чого вона успадкувала 1/3 частину квартири. Постійно проживає в даній квартирі та несе витрати по її утриманню. Позивач ніколи не робила спроб поселитися в квартиру, оскільки постійно проживає за іншою адресою в [ADDRESS]. Позивачем не доведено неможливості поділу чи встановлення спільного порядку користування квартирою. Подана позивачем оцінка вартості квартири є заниженою. Відповідач іншого житла не має. Позбавлення її єдиного права власності на житло завдасть їй істотної шкоди. Просила в задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Вказували на те, що спільне проживання позивача і відповідача в квартирі є неможливим, відповідач не допускає позивача, виділити частки в натурі не можливо, квартира однокімнатна, у батьків відповідача є будинок, де відповідач може жити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнали, заперечували щодо його задоволення з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач зазначила, що вона не погоджується на виплату їй грошової компенсації. Спірна квартира є її єдиним місцем проживання. Втрата права власності на частку в ній завдасть істотної шкоди. Заслухавши пояснення позивача та її представника, заперечення відповідача, представника відповідача, пояснення свідків, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до статей 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. При вирішенні спору суд виходить з того, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с. 6) вбачається, що розмір частки [PERSON] в квартирі становить - 2/3. За [PERSON] зареєстровано право власності на 1/3 частку в квартирі [ADDRESS] (а.с. 7,8). З висновку експертного дослідження №477/5 від 27.10.2017 (а.с. 9-12) вбачається, що спірним об'єктом нерухомості є однокімнатна квартира загальною площею 24,1 кв.м. (житлова - 12,0 кв.м.), складається з коридору 1 площею 2,9 кв.м., вбудованої шафи 4 площею 0,2 кв.м., санвузла 2 площею 3,0 кв.м., кухні 3 площею 5,1 кв.м., кімнати 5 площею 12,0 кв.м., балкона 6 площею 0,9 кв.м. Відповідно до висновку експерта, розподіл в натурі квартири [ADDRESS] в частках 2/3 до 1/3 частин квартири з метою обладнання окремих ізольованих квартир не можливий. З пояснень свідків [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (бабуся позивача) встановлено, що сторони у справі не змогли дійти згоди щодо розміру компенсації за частку відповідача у квартирі, хоча такі пропозиції від позивача відповідачу надходили. Позивач позбавлена доступу до квартири, [PERSON] ключів від квартири не дає. Спільне користування майном є неможливим, разом проживати вони не будуть, бо це чужі люди. За вимогами ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За правилами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому, статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Статтею 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників встановлено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014, якою роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Оцінюючи надані позивачем докази та наведені стороною відповідача заперечення, а також встановлені судом обставини, суд вважає, що умови, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, є недоведеними в достатньому для задоволення вимог позову обсязі. Спільне володіння і користування даним майном є неможливим. Сторони спільно проживати не зможуть та не виявляють такого бажання, дійти компромісного рішення у визначенні розміру грошової компенсації за частку належну відповідачу не вдалося. Частка відповідача в квартирі виділенню не підлягає. Суд не може погодитись з посиланням позивача на те, що частка відповідача у спільному майні є незначною. Поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися виходячи з конкретних обставин справи. При цьому умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку. Позивач звертаючись із позовом про припинення права відповідача на частку у спільному майні, жодним чином не обґрунтовує чи не завдасть таке припинення істотної шкоди відповідачу. Позивачем не надано доказів того, що відповідач забезпечений іншим житлом. В судовому засіданні встановлено, що спірне житло близько 10 років займає відповідач, за власний кошт самостійно утримує квартиру. З будинкової книги [NUMBER] (а.с. 28-30) вбачається, що [PERSON] зареєстрована в квартирі з 2009 року. Дана квартира є єдиним житлом відповідача, іншого - в неї немає. Свідок [PERSON] (сусідка відповідача [PERSON].) пояснила, що проживає з відповідачем разом на одній площадці близько 10 років. Відповідач постійно проживає в даній квартирі, нікуди не переїжджала, робила там ремонт. Позивачку знає недавно, раніше в квартирі її не бачила. Враховуючи, що внаслідок припинення права на частку у спільному будинку відповідач буде позбавлена житла, суд дійшов висновку, що припинення її права може завдати істотної шкоди її житловим інтересам гарантованим Конституцією України, оскільки відповідач не має іншого постійного житла, що є недопустимим відповідно до вимог ст. 365 ЦК України. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача її права на частку в спільному майні, яке є єдиним житлом, завдасть їй істотної шкоди, а тому в задоволенні позову слід відмовити. З наявної в матеріалах справи квитанції № 024810011 від 06.06.18, вбачається, що позивач [PERSON] попередньо внесла на депозитний рахунок у Територіальному управлінні ДСА у Волинській області вартість частки відповідача в спільній квартирі, в загальному розмірі 25 714,15 грн. Оскільки позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають, а за рішенням суду відповідачу не присуджується грошова компенсація вартості її частки у спільному майні, то внесені кошти на депозитний рахунок у Територіальному управлінні ДСА у Волинській області підлягають поверненню позивачу [PERSON] Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. А тому, понесені позивачем витрати слід залишити за позивачем. Окрім того, з позивача підлягають стягненню понесені відповідачем та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в повному обсязі в розмірі 3000 грн., оскільки такі витрати підтверджені відповідними доказами, та на думку суду, є співмірними зі складністю справи та наданими послугами, обсягом послуг та витраченим на них часом, ціною позову. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги в порядку ч.6 ст.137 ЦПК України стороною позивача не заявлялося.

Outcome: approved