Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Лозівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, про визнання права на спадкове майно. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 22.10.2000 року померла її мати [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме право на земельну частку (пай) у розмірі 2,26 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі. Будучи спадкоємцем за заповітом, позивач не зверталась до нотаріальної контори, оскільки вважала, що прийняла спадщину шляхом спільного проживання зі спадкодавцем та фактичним вступом в управління і користування майном відповідно до ст. 549 ЦК УРСР від 1963 року, яка була чинна на час відкриття спадщини. Однак, дізнавшись про наявність права на земельну ділянку, що належало спадкодавцю, позивач звернулась до нотаріальної контори, але у зв'язку із відсутністю правовстановлювальних документів на спадкове майно, нотаріус не може оформити право спадкоємця у позасудовому порядку. Тому, за захистом своїх невизнаних прав позивач вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Сторони в судове засідання не зявились, про час та день судового розгляду були повідомлені належним чином, надіслали суду заяви, якими просять розглянути справу у їх відсутність. Відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує, позов визнає. Враховуючи вищевикладені обставини, суд розглядає справу у відсутність сторін, у звязку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За наведених вище обставин справа розглядається на підставі наявних у ній доказів. Судом встановлено наступні факти, обставини та відповідні їм правовідносини в їх сукупності та співставленні. 22.10.2000 року померла [PERSON], яка до моменту смерті постійно проживала та була зареєстрована в [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ № 118752 виданим Лозівською сільською радою Хмільницького району Вінницької області 25 жовтня 2000 року (а.с. 6). За життя, а саме 01.03.2000 року [PERSON] зробила заповіт, згідно якого усе своє майно заповіла позивачу. Текст заповіту не змінений та не відмінений, що доводиться записом секретаря сільської ради, виконаний 11.09.2013 року (а.с. 8). Інших спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] немає, разом із нею проживали та були зареєстровані онуки, які на спадщину не претендували, що доводиться довідкою Лозівської сільської ради Хмільницького району № 886 від 06.10.2017 року. (а.с. 10). Таким чином, позивач відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР від 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживала за однією із спадкодавцем адресою, а саме у її будинку в с. Думенки Хмільницького району Вінницької області, вул. Соборна, 65. Позивач зверталась до нотаріальної контори про прийняття спадщини, але видача свідоцтва на право на спадщину виявилась неможливою у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі та матеріалами спадкової справи № № 370/2013 (а.с. 11). Згідно зі ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, діючого на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Стосовно спадкового майна на яке відсутні правовстановлюючі документи, то суд вважає встановленим факт, що позивач в силу вимог закону є такою, що прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, однак не може оформити своє право у нотаріальному порядку в зв'язку з втратою правовстановлювального документа та неможливістю отримання його дублікату. Таким чином судом встановлено, що отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину позивач не має змоги, позаяк відсутній оригінал правовстановлювального документа, що в свою чергу і зумовило позивача звернутися до суду з даним позовом. Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Враховуючи те, що позивач є спадкоємцем за заповітом і прийняла спадщину шляхом спільного проживання, на момент смерті матері право на належне їй майно не припинилося, хоча відповідні правовстановлюючі документи і були втрачені, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування вказане право має бути визнане за позивачем. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК). А так як право спадкодавця не припинилося після її смерті, хоча відповідний правовстановлюючий документ і був втрачений, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування вказане право має бути визнане за спадкоємцем, який прийняв спадщину. За таких обставин суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved