Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення на її користь аліментів на своє утримання в розмірі 1/5 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дати подання позову довічно. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] є її сином, вона є непрацездатною, отримує пенсію, розмір якої є недостатнім для її забезпечення, оскільки вона має хронічні тяжкі хвороби та потребує лікування, відповідач офіційно працевлаштований, в змозі надавати утримання позивачу. Відповідач [PERSON] не заперечує проти надання утримання матері, однак з метою запобігання виникненню в майбутньому непорозумінь та спірних ситуацій він бажає оформити стягнення аліментів судовим рішенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що вона не перебуває у шлюбі з 1978 року, має єдиного сина [PERSON] , який сплачував аліменти на користь дружини [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини свого щомісячного заробітку, до досягнення дитиною повноліття. На даний час, як пояснила позивач, судом розглядається цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на старшого сина як повнолітню дитину, яка продовжує навчання, а також на молодшого неповнолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , і судове рішення у даній справі на цей час не прийняте. [PERSON] пояснила, що на даний час її син [PERSON] проживає разом з нею. Вона має хронічне захворювання серця, у зв`язку з чим потребує проведення вартісного дослідження та лікування коронарографії, з метою збирання коштів на це дослідження нею і заявлено позов. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій зазначив про визнання ним вимог та обставин, наведених у позові, та відсутність заперечень проти задоволення позовних вимог. На підставі ст.223 ЦПК України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення позивача, прийшов до наступних висновків. Позивач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 15.06.1979 бюро ЗАГС Ленінського району м.Ярославль Російської Федерації. З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 13.02.1978, а також копії паспорта позивачки серії [NUMBER] вбачається, що позивач [PERSON] з 1978 року у шлюбі не перебуває. З пояснень позивачки судом встановлено, що інших дітей, крім [PERSON] , вона не має. З копії пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 18.12.2002, виданого Кузнецовським пенсійним фондом, судом встановлено, що [PERSON] призначено пенсію за вислугу років з 15.12.2001 довічно. З довідки Головного управління ПФУ у Рівненській області № 108 від 22.10.2019 судом встановлено, що [PERSON] отримує пенсію за віком, розмір якої на даний час складає 3066,09 грн. Відповідно до ст.202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Із змісту вказаної норми вбачається, що необхідною та достатньою підставою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових умов непрацездатності батьків та потреби у матеріальній допомозі. З положень ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст.1\~Закону України\~«Про прожитковий\~мінімум» вбачається, що особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, вважаються непрацездатними. Враховуючи положення ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та вік позивачки, суд прийшов до висновку про те, що на момент розгляду справи вона є непрацездатною за віком. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Потреба у матеріальній допомозі означає брак коштів, необхідних для підтримки нормальної життєдіяльності особи. Сімейним кодексом України не передбачено критерії, за яких непрацездатні батьки вважаються такими, що потребують матеріальної допомоги. З урахуванням закріпленого у ч.1 ст.10 СК України положення про можливість застосування аналогії закону до сімейних відносин, не врегульованих цим Кодексом, при визначенні потреби у матеріальній допомозі слід виходити з критеріїв, закріплених у ч.4 ст.75 СК України, відповідно до якої особа потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», на момент розгляду справи прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01.12.2019 становить 1638,00 грн. Отже, враховуючи дані про розмір пенсії позивачки, на час звернення до суду з даним позовом [PERSON] отримує щомісячний дохід в розмірі, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні вимог ст.202 СК України. Зазначений висновок суду узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-3066цс-15. З копії рішення ЛКК ДЗ «СМСЧ №3» № 917 від 23.10.2019 вбачається, що [PERSON] страждає хронічними захворюваннями серцево-судинної системи, потребує постійного медикаментозного лікування та інструментального обстеження. На необхідність проведення вартісного інструментального обстеження як на підставу для стягнення аліментів з [PERSON] позивачка посилалась і у поясненнях, які надавала під час розгляду справи. Разом з тим, потреба у коштах у зв`язку з незадовільним станом здоров`я не є підставою для стягнення аліментів як систематичних щомісячних платежів, оскільки ці обставини не охоплюються положеннями ст.202 СК України (аліментний обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків), а є предметом регулювання іншими нормами сімейного законодавства (ст.ст.203, 206 СК України). Проте, як на підставу позовних вимог, на ці норми позивачка у позові та поясненнях не посилається, заявляючи вимоги з підстав, передбачених ст.202 СК України. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та відсутності правових підстав для їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed