Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] та зняття відповідача з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивує тим, що вона являється власником квартири [ADDRESS], згідно договору дарування квартири від 18.04.2008 року. Між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб 11 березня 1999 року, [PERSON] зареєстрований у вказаному житловому приміщенні. 26 квітня 2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб з відповідачем розірваний. [PERSON] з серпня 2016 року не проживає у належній їй на праві власності квартирі, проте залишається зареєстрований, через що виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, проте нараховуються на зареєстрованих осіб, чим об'єктивно порушуються її права. Відповідач переїхав жити в інше місце, забравши свої особисті речі, що також підтверджується самим [PERSON] у поданій ним до Дніпровського районного суду м. Києва позовній заяві про розірвання з нею шлюбу, де в обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказував на те, що вони давно проживають окремо. Підтвердженням відсутності відповідача за місцем реєстрації є акти житлово-експлуатаційної ділянки № 411 складені в присутності свідків в різні часи доби. В судовому засіданні позивач підтримала позов та викладені у ньому обставини, додатково пояснила, що відповідач у 2016 році пішов жити до іншої жінки в їхньому будинку у квартиру № 101, речей [PERSON] у її квартирі не має. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснив, що позивач більше року тому вигнала його зі спірної квартири, виставила за двері його речі, в квартиру не впускає; він подавав на розлучення через те, що не знав про наявність рішення суду про розірвання шлюбу за попередньо поданим позовом [PERSON]; живе він з іншою жінкою; зніметься з реєстрації коли позивач поверне його документи, які залишились у неї. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 березня 1999 року (а.с. 14 зв.). Згідно договору дарування квартири від 18.04.2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палагутою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2447, та реєстраційного посвідчення № 010245 Київського міського БТІ від 19.06.2008 року, позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 6, 7). Як пояснила позивач, що не заперечувалось відповідачем, шлюб між сторонами розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року. Згідно довідки про місце проживання та склад сім'ї, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу № 95» від 18.10.2017 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач, відповідач, [PERSON] та неповнолітня [PERSON], [INFO] (а.с. 16). Позивач, серед іншого, посилається на норму ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підтвердження заявлених вимог позивачем надано акти від 08.02.2017 року, від 15.03.2017 року, від 26.04.2017 року, від 31.05.2017 року, від 21.06.2017 року та від 30.08.2017 року, засвідчені начальником ЖЕД-411, у яких зазначено, що [PERSON] у квартирі позивача не проживає (а.с. 8-13). Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] засвідчили, що сторони спільно проживали у квартирі [ADDRESS] до серпня-вересня 2016 року, потім розійшлися, відповідач пішов до іншої жінки у квартиру № 101, яка знаходиться поверхом нижче. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Факт не проживання більше року у квартирі позивача відповідачем визнається, при цьому останній пояснив, що він змушений був залишити спірне житло через те, що його звідти позивач вигнала. Проте будь яких доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем суду не надано та про такі заявлено не було. При цьому суд також враховує те, що позивач та відповідач не є членами сім'ї, шлюб між ними за рішенням суду розірваний 26.04.2017 року, будь які домовленості між сторонами по справі з приводу користування спірним житловим приміщенням відсутні, як пояснив сам [PERSON], він мешкає у іншої жінки за іншою адресою. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідач з вересня 2016 року не проживає у квартирі позивача, через реєстрацію [PERSON] позивач несе за відповідача майнові витрати по утриманню житла, у зв'язку з чим [PERSON], яка є власником квартири [ADDRESS], відповідач чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, позивач не може належним чином користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою, а тому позов у частині вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування зазначеною квартирою підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. У решті заявлених вимог слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону є підставою для зняття особи з реєстрації. Згідно положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений останньою судовий збір в дохід держави у розмірі 640 грн.

Outcome: partial