Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою в якій просить надати їй дозвіл на виїзд дитини [PERSON], [INFO] за кордон без дозволу (згоди) батька [PERSON] протягом одного року. Надати дозвіл [PERSON] або її офіційному представнику на оформлення документів без дозволу (згоди) батька [PERSON] для тимчасового виїзду або супроводу [PERSON], [INFO] за межі України до країн ближнього та дального зарубіжжя. Мотивуючи вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого народилась дитина [PERSON], 2009 року народження. Після розірвання шлюбу 18 січня 2012 року, донька залишилась проживати з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, розвитком доньки не цікавиться. Більше того, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів спрямованих на покращення здоров'я дитини, її морального та духовного розвитку, зокрема відмовляється у встановленому законом порядку надавати дозвіл на виїзд доньки у супроводі матері за межі України для відпочинку та оздоровлення, що змушує звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу був встановлений п'ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву, а третій особі пояснення щодо позову у той же строк. У встановлений судом строк відповідач відзив не подав, клопотань про відкладення розгляду справи або розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло. Від третьої особи: Служби у справах дітей Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області пояснень щодо позову або заяв про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. За таких обставин суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, з урахуванням положень ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 14 квітня 2009 року перебували у зареєстрованому Магазинівською сільською радою Красноперекопського району Автономної республіки Крим шлюбі. Від шлюбу у сторін народилась дитина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданими 21 вересня 2009 року Магазинівською сільською радою Красноперекопського району Автономної республіки Крим (а.с. 7). Заочним рішенням Красноперекопського районного суду Автономної республіки Крим від 18 січня 2012 року шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 8). 13 жовтня 2012 року позивач уклала шлюб з [PERSON], зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Балаклавського районного управління юстиції у м. Севастополь (а.с. 6). У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] добровільно не надає позивачу згоди на виїзд за кордон спільної малолітньої дитини [PERSON], 2009 року народження. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно із ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За положеннями ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а за ч. 4 цієї статті ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Дані положення Сімейного Кодексу України цілком кореспондуються із нормою ч. 3 ст. 11, ч. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» за якими батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Таким чином, відсутність згоди відповідача, як батька малолітньої [PERSON], [INFO] на виїзд дитини за межі України для відпочинку та оздоровлення, обмежує права дитини на охорону їх здоров'я, медичну допомогу та свободу пересування. Фактичні обставини даної справи свідчать про те, що відповідач не надає дозвіл на оформлення проїзних документів дитини без належних на то підстав всупереч інтересам дитини, і це надає право позивачу отримати дозволи на їх оформлення за відсутності згоди батька дитини на підставі рішення суду, для здійснення свого права та виконання обов'язку, як матері, що ґрунтується на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Судом не встановлено, що надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон та оформлення документів для тимчасових виїздів або супроводів дитини її матір'ю без згоди батька може порушити права та суперечити інтересам дитини, та жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють це, також. При цьому суд вважає за необхідне встановити період надання дозволу для виїзду дитини за кордон у межах заявлених вимог, терміном на один рік з дня набрання рішенням законної сили. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За таких обставин, суд, вирішуючи справу в межах позовних вимог, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 704,80 грн. сплачений позивачем за подання даного позову до суду підлягає стягненню із відповідача на її користь.

Outcome: approved