Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 60000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу в результаті професійного захворювання. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 21.07.1982 року по 19.07.2017 року працювала в мартенівському цеху металургійного заводу «Запоріжсталь» на посаді машиніста крану металургійного виробництва, загальний стаж складає понад 35 років. Відповідно до медичного висновку, виданого на підставі протоколу засідання лікарсько-експертної комісії Криворізького Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини від 09.01.2019 р № 18, позивачу було встановлені захворювання професійного характеру. За даними інформаційної довідки про умови праці працівника Головного Управління Держпраці у Запорізькій області від 26.10.2018 року №08/03.2-24/8229 підтверджено працю [PERSON] у шкідливих умовах, що за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, умови та характер праці відноситься до ІІІ класу 3 ступеню, у зв`язку з чим Криворізьким НДІ промислової медицини встановлено зв`язок захворювань позивача із роботою у особо шкідливих та небезпечних умовах праці на підприємстві відповідача. Висновком ОМСЕК № 1 від 11.03.2019 року [PERSON] визнано особою з інвалідністю третьої групи з втратою 60% працездатності без строку переогляду. Також рекомендовано амбулаторне та стаціонарне лікування за рекомендацією лікаря профпатолога, невролога, пульмонолога, окуліста та сімейного лікаря і санаторно-курортне лікування за наявності ф.070/у. У зв`язку із тим, що професійна хвороба розвинулась внаслідок впливу шкідливих та небезпечних факторів виробництва, позивач вважає, що крім фізичного болю вона страждає і морально. Моральна шкода, завдана позивачу в результаті професійного захворювання, є сукупністю моральних переживань, страждань та інших негативних емоцій, які викликані такими психотравмуючими чинниками, як неспокій, переживання за подальшу свою долю та життя родини, відсутність нормального життя, що призводить до фізичних й соціальних обмежень. У зв`язку із чим позивач постійно відчуває себе у стані стресу, що негативно відобразилось на її житті. На адресу суду надійшла заява про часткове визнання позовних вимог, відповідно до якої відповідач частково визнає позовні вимоги у розмірі 10000 грн., виходячи з того, що роботодавцем постійно застосовувались заходи щодо зменшення рівня шкідливих факторів ще до виникнення професійного захворювання у позивача, яка була ознайомлена з умовами праці на робочих місцях та погоджувалась працювати в таких умовах, що підтверджується відповідними картами умов праці, з якими остання ознайомлювалась особисто під розпис. Згідно медичних висновків про проходження медичних оглядів позивач була визнана придатною для роботи за професією та не мала протипоказань. Водночас, професійне захворювання було виявлено у 2019 році, в той час як позивач не перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Крім того, підставою для припинення трудових правовідносин стала заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України у зв`язку із виходом на пенсію, а не через стан здоров`я. На адресу суду надійшли заперечення позивача на заяву відповідача про часткове визнання позовних вимог, відповідно до яких вважає викладені аргументи відповідача такими, що не відповідають нормам матеріального права, та грубо порушують їх. Позивач підтримує позовні вимоги, наполягає на задоволені позову у повному обсязі. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно до приписів статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відповідно до норми статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач з 21.07.1982 р. по 19.07.2017 р. працювала в мартеновському цеху на посаді машиніста крану, та була звільнена з підстав статті 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, що підтверджується наказом (розпорядженням) № 896 про прийом на роботу від 19.07.1982 року та наказом (розпорядженням) № 816 щодо припинення трудового договору від 19.07.2017 року. За даними інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання (отруєння) Головного Управління Держпраці у Запорізькій області № 08/03.2-24/8229 від 26.10.2018 р. підтверджено працю позивача з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, та визнано, що при виконанні робіт машиніст крану мартенівського цеху ПАТ «Запоріжсталь» підпадає впливу факторів промислової середи та трудового процесу, умови та характер праці якого відносяться до 3 ступеню ІІІ класу згідно з ГКП № 4137/86, а робоче місце має 3 фактори 1 ступеня, 3 фактори 2 ступеня, 2 фактора 3 ступеня за результатами атестацій 2006 та 2011 років і 4 фактори 1 ступеня, 2 фактора 2 ступеня, 2 фактора 3 ступеня за результатами атестацій 2016 року, що дає підстави вважати робоче місце з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці. Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 09.01.2019 року № 18, [PERSON] було встановлено вперше професійне захворювання за діагнозами: вібраційна хвороба другої стадії: синдром церебрально-периферичної ангіодистонії, ускладненої дисциркулярною енцефалопатією з вестибулопатією; синдром полірадикулоневропатії з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня),деформуючого артрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ другого ступеня) і колінних (ПФ другого ступеня з порушенням функції ходи) суглобів. Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пило токсичний бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група «А», ЛН першого ступеня. Променева катаракта обох очей. Підґрунтям для визначення професійної категорії захворювань є дані клінічного обстеження, а саме: інформаційна довідка про умови праці №08/03.2-24/8229 від 26.10.2018 р., згідно якої [PERSON] підлягала впливу: пилу, концентрація якого перевищувала граничнодопустимі рівні та шуму; хімічних речовин; мікроклімату; інфрачервоного випромінювання; шуму; загальної вібрації ; важкості праці, яка полягала у незручній робочій позі та масі вантажу 8 кг при нормі до 7 кг., стаж роботи в шкідливих умовах праці - 35 років. Відповідно до акту розслідування причин виникнення у позивача хронічного професійного захворювання за формою П-4, складеного підприємством 31 січня 2019 р., та затвердженого Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області, причиною професійного захворювання [PERSON] є наявність на робочому місці машиніста крана металургійного виробництва мартенівського цеху шкідливих виробничих факторів, а саме: загальної вібрації з еквівалентним рівнем 102,1 - 106,0 дБ при ГДР 101 дБ, незручна робоча поза, знаходження у нахиленому положенні до 30° 60,6 - 65,4% тривалості зміни разів при нормативному значенні до 25%; пилу фібро генної дії у концентрації 20,42 - 44,37 мг/м3 при ГДК 4,0 мг/м3, інфрачервоного випромінювання з рівнем 1017-1436 Вт/м2 при ГДР 140 Вт/м2. Згідно виписки з акта огляду МСЕК серії АВ № 1022425 від 11.03.2019 р. позивача первинно оглянуто та встановлено втрату 60% працездатності без строку переогляду. Також рекомендовано амбулаторне та стаціонарне лікування за рекомендацією лікаря профпатолога, невролога, пульмонолога, окуліста, сімейного лікаря та санаторно-курортне лікування за наявності ф.070/у. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ч.8 ст. 36 Закону України від 23.09.1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, що набрала чинності з 01 січня 2015 року, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою частина четверта статті 14 Закону (1105-14). Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вiдповiдно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслiдок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку iз знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також дiлової репутацiї фiзичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, iншим майном або в iнший спосiб. Розмiр грошового вiдшкодування моральної шкоди визначається судом залежно вiд характеру правопорушення, глибини фiзичних та душевних страждань, погiршення здiбностей потерпiлого або позбавлення його можливостi їх реалiзацiї, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є пiдставою для вiдшкодування, а також з урахуванням iнших обставин, якi мають iстотне значення. При визначеннi розмiру вiдшкодування враховуються вимоги розумностi i справедливостi. Відповідно до норм ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.13 вищевказаної постанови, згідно з ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя i здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Оцінивши обставини справи та надані учасниками справи докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач в період виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, внаслідок наявності на робочому місці особливо шкідливих та особливо небезпечних факторів, які значно перевищували гранично допустимі норми, отримала професійне захворювання та зазнала втрату професійної працездатності у 60% безстроково, що на думку суду свідчить про наявність у позивача моральних страждань у зв`язку з порушенням життєвих зв`язків, постійним фізичним болем, що пов`язаний з професійним захворюванням та наявністю потреби у лікуванні, незручністю та дискомфортом, що стали наслідком захворювання, яке викликає моральні страждання із-за неможливості виконувати певний фізичний труд, вона позбавлена в повній мірі реалізації свого права на труд, заробляти достатні гроші для утримання родини, пов`язаних з тим, що опзивач в силу своїх хвороб переживає за подальший стан свого здоров`я, яке вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховано тяжкість і характер завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступінь втрати її професійної працездатності, який складає 60%, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, тяжкість ушкодження здоров`я, рівень фізичного болю під час її заподіяння, ступінь втрати професійної працездатності, пов`язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд приходить до висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди [PERSON] та достатньою сатисфакцією зазначених ним моральних страждань є 60000 гривень. Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved