Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про зняття арешту з автомобіля. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11.12.2007 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу було розглянуто цивільну справу за позовом КП «Криворіжтепломережа» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті за опалення і гаряче водопостачання. Рішення набрало законної сили 19.03.2008 року. На підставі рішення суду був виданий виконавчий лист про стягнення даної заборгованості особисто з позивача і зацікавленою особою Дзержинським відділом ДВС було відкрито виконавче провадження про стягнення з третьої особи по справі даної суми всієї заборгованості. Постанова про відкриття виконавчого провадження йому не направлялась, постанова про накладення арешту на майно позивача не направлялась, таким чином, вона та [PERSON] не знали про дане виконавче провадження. В порядку проведення і виконання виконавчого провадження було винесено постанову про розшукі арешт майна, яке належить позивачу на праві приватної спільної власності, при цьому державний виконавець її не викликав і не уточнював яке в неї є майно і чи належить воно їй на праві особистої власності чи на праві спільної сумісної власності. 12.03.2017 року на підставі постанови державного виконавця був затриманий автомобіль [NUMBER], який на праві приватної спільної власності належить її сімї, а саме тому, вона як співвласник майна позбавлена права користування своєю власністю, і вона не несе відповідальності особисто за борг 5 чоловіків за комунальними платежама. Вважає, що Дзержинським відділом ДВС при накладенні арешту на автомобіль були грубо порушені вимоги Сімейного та Цивільного кодексів України, так як, накладення арешту на автомобіль порушує її майнові права як дружини боржника. Тому, просить суд визнати неправомірними дії Дзержинського відділу ДВС КМЮ, та скасувати постанову про накладення арешту на автомобіль [NUMBER], який на праві спільної сумісної власності належить [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON], кожен окремо, позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позові, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, право надати відзив на позовну заяву не скористався. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Зацікавлена особа [PERSON] в судовому засідання надав пояснення, просив позовні вимоги задовольнити. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 01.07.2008 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області видано виконавчий лист по справі №2-3671/2007 по цивільній справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті за опалення і гаряче водопостачання в розмірі 7675,45 грн.. Рішення набрала законної сили 09.03.2008 року (а.с. 47). У відповідності до вимог ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, який діяв на момент вчинення виконавчих дій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення). Частиною 1 ст. 17 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, який діяв на момент вчинення виконавчих дій) передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. За нормою ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, який дія на момент вчинення виконавчих дій) державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, який дія на момент вчинення виконавчих дій) у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. Так, згідно копії постанови державного виконавця Отверченко К.О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.02.2016 року в рамках виконавчого провадження №48671921 за виконавчим листом № 2-3671 накладено арешт на автомобіль марки DAEWOO LEGANZA, 1998 року випуску, державний знак [NUMBER], що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення 7675,45 грн., а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику [PERSON] лише в межах суми боргу. З копії свідоцтва про реєстрацію встановлено, що за [PERSON], тобто третьою особою по справі, зареєстровано з 25.02.2012 року автомобіль марки DAEWOO модель LEGANZA тип ЛЕГКОВИЙ-СЕДАН-В з реєстраційним номером АЕ 1659 ЕН 1998 року випуску (а.с. 52). З копії Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу встановлено, що інспектором 1 роти 1 батальйону УПП у м. Кривому Розі лейтенантом поліції [PERSON] відповідно до Дзержинський ВДВС Криворізького МУЮ (ст. 36) «Про виконавче провадження» у присутності свідків здійснив огляд та тимчасове затримання транспортного засобу DAEWOO LEGANZA д.н.з. [NUMBER] шляхом блокування або доставлення для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку м. Кривий Ріг, вул. Волгоградська, 11а. Огляд та тимчасове затримання транспортного засобу здійснено у звязку з розшуком Дзержинським ВДВС Криворізького МУЮ від 02.03.2016 року та у присутності водія (а.с. 55). Таким чином, накладаючи арешт на автомобіль боржника [PERSON] державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним Законодавством. Що стосується вимоги [PERSON] про скасування постанови про накладення арешту на автомобіль, який їй належить на праві спільної сумісної власності, суд дійшов наступних висновків. Так, між [PERSON] та [PERSON] 14.02.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області укладено шлюб (а.с. 51). Спірний автомобіль зареєстрований 25.02.2012 року на [PERSON]. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Однак, відповідно до Постанови ВСУ у справі №6-1568цс16 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Інших доказів набуття права власності на спірний автомобіль, окрім посилання на те, що майно придбане у шлюбі, позивачем суду не надано. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічні розяснення наведенні у п. 5 Постанови Пленуму ВСС України №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» де вказано, що інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Положеннями ч. 4 ст. 59 вищенаведеного Закону визначено перелік підстав для знаття арешту з усього майна або його частини безпосередньо державним виконавцем. Частино. 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed