Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом про стягнення з відповідача на свою користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 25% від доходу відповідача. Крім цього, просить стягнути з відповідача на свою користь на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 25% від доходу відповідача за минулий час, починаючи з вересня 2014 року по даний час. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у шлюбі із відповідачем у них народився син [PERSON], [INFO]. Однак, їхнє спільне сімейне життя не склалося у зв'язку із чим їхній шлюб було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 20.03.2015 року. Ще до моменту розірвання шлюбу відповідач з вересня 2014 року переїхав проживати окремо, з цього часу дитина проживає виключно з нею. У свою чергу відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, син перебуває на повному її забезпеченні. Оскільки рівень її доходів не дає можливості забезпечувати дитину матеріально на належному рівні, а відповідач має рівні із нею обов'язки щодо забезпечення дитини та офіційно працевлаштований, тому просить стягувати аліменти у розмірі 25% від його доходів. Одночасно вважає, що має право на присудження аліментів не з моменту її звернення, а за минулий час, починаючи з вересня 2014 року, тому просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з аналогічних підстав. Позивач доповнила, що з вересня 2014 року відповідач лише декілька разів провідував дитину за місцем проживання із нею, однак в процесі відвідин виникали конфлікти. При цьому, батько на утримання дитини жодної матеріальної допомоги не надає, її дохід є надто низький для забезпечення усіх необхідних потреб дитини. На даний час син проходить курс психологічної допомоги, відвідує садок, оплату за який вона здійснює особисто щомісячно в сумі близько 250,0 грн. Крім цього несе усі інші витрати на дитину самостійно. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, суду показав, що не заперечує свого обов'язку щодо сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, однак не погодився із запропонованим позивачем розміром. Вказав, що він хворіє на ряд захворювань, в тому числі дисфункцію жовчного міхура, стеотогематоз, гіпергідроз, та інші захворювання, внаслідок чого вимушений витрачати додаткові кошти на своє лікування. Крім цього вказав, що його батьки також мають ряд захворювань, матір проживає з ним, а тому, незважаючи на те, що обоє батьків на даний час працюють, він в силу положень ст.203 СК України має зобов'язання по наданню їм матеріальної допомоги. Також зазначив, що посилання позивача на ті обставини, що він не надає жодної допомоги на утримання дитини не відповідають дійсності, оскільки він періодично надавав їй грошові кошти в іноземній валюті, які позивач часто витрачала не за призначенням. Крім цього, в серпні 2015 року він з позивачем та сином відпочивали за кордоном, при цьому також ніс витрати особисто. Також переконаний, що подані позивачем докази понесених нею витрат на утримання дитини не можуть братися до уваги, оскільки частина з них не містять інформації про те, що дані витрати несла саме позивач в інтересах дитини, а також не підписані продавцем. В той же час зазначив, що на даний час він займається волонтерською діяльністю, доходів не отримує, підприємницька діяльність його є припиненою, а тому на підставі наведених обставин вважає, що достатнім розміром аліментів, що підлягає стягненню на користь позивача є 500,0 грн. або 1/32 частина від його доходів. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позов задовольняє з наступних підстав. Як встановлено судом, у зареєстрованому між сторонами шлюбі 23.11.2008 року (а.с.4), народилася спільна дитина - [PERSON], [INFO] (а.с.5). Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20.03.2015 року (а.с.6) шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З врахуванням положень ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом безспірно встановлено, що на даний час неповнолітній [PERSON] проживає з матір'ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою з місця проживання (а.с.35). Відповідач з дитиною не проживає. В судовому засіданні позивач ствердила, що неповнолітня дитина перебуває виключно на її матеріальному утриманні, відповідач від надання матеріальної допомоги ухиляється. В підтвердження своєї позиції представила суду квитанції про оплату комунальних послуг (а.с.50-63), квитанції про внесення батьківської плати у дошкільний навчальний заклад (а.с.70-82), а також товарні чеки про придбання товарів (а.с.67-69). В той же час відповідач наведені позивачем обставини заперечує, вважає, що бере участь в матеріальному забезпеченні дитини, наводив обставини про понесення витрат на придбання одягу та взуття дитині, надання позивачу грошових коштів, а також щодо фінансування спільної поїздки за кордон у 2015 році. Наведені сторонами обставини свідчать про відсутність між ними домовленості щодо способу виконання спільного обов'язку утримувати дитину, а тому виходячи із встановленого факту, що дитина проживає із матір'ю, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітньої дитини є підставною. При визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд виходить з наступного. Згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Позивач просить стягувати з відповідача на утримання неповнолітньої дитини аліменти у розмірі 25% від усіх видів доходів відповідача. Однак, відповідач вказаний розмір аліментів в судовому засіданні категорично заперечив, вважає такий необґрунтовано завищеним, просить стягувати з нього щомісячно аліменти на утримання дитини у розмірі 500,0 грн. або 1/32 частину від його доходів в силу того, що він та його батьки хворіють та потребують витрачання додаткових коштів на лікування, крім цього, ведення підприємницької діяльності він припинив, і на даний час отримує нульові доходи. В підтвердження своєї позиції відповідач представив суду медичні документи (а.с.137-147), повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності (а.с.149), а також довідку про отримання нульових доходів протягом квітня-липня 2016 року (а.с.131). Проте, належно оцінивши та перевіривши представлені відповідачем обґрунтування та докази у сукупності із іншими доказами, суд їх до уваги не приймає виходячи з наступного. Як вбачається із представлених медичних документів, як на істотну обставину, що унеможливлює стягнення із нього аліментів у зазначеному позивачем розмірі, відповідач посилається на наявність у нього ряду захворювань, в тому числі дисфункцію жовчного міхура, хронічний холецистит, ранні ознаки остеохондрозу та супутні із ним симптоми порушення опорно-рухового апарату, ожиріння першої стадії, синдром сухого ока, тощо. Проте жодними належними та допустимими доказами відповідачем не доведено перед судом про те, що наявні захворювання є тяжкими та такими, що зменшують ступінь його працездатності, внаслідок чого він позбавлений можливості отримувати доходи. Крім цього, наведені відповідачем обставини про захворювання батьків та його обов'язок в силу вимог ст.203 СК України брати участь у додаткових витратах на утримання батьків взагалі судом не приймаються, оскільки як визнав перед судом відповідач, на даний час обоє батьків є працездатного віку та працюють, при цьому жодних доказів про наявність у них тяжкого захворювання, інвалідності чи немічності в силу чого вони позбавлені можливості себе забезпечувати перед судом не навів. Також суд не приймає посилання відповідача на ті обставини, що в 2016 році він припинив займатися підприємницькою діяльністю, займається виключно волонтерською неприбутковою діяльністю та в період з квітня по липень 2016 року отримував нульові доходи з огляду на таке. Як вбачається з наявної в матеріалах справи відповіді з Личаківської об'єднаної ДПІ (а.с.91), протягом 2014-2015 років відповідач здійснював підприємницьку діяльність з якої отримував доходи, зокрема в третьому кварталі 2015 років його дохід склав в розмірі 178975,64 грн., а в четвертому кварталі 2015 року в розмірі 176194,28 грн. Крім цього, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав (а.с.64), відповідачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], загальною площею 51,6 кв.м. Також з 07.10.2015 року за відповідачем зареєстроване право власності на автомобіль марки «ACURA» 2008 року випуску, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС України (а.с.66). За таких обставини суд вбачає, що на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення аліментів, відповідач отримував чималі доходи, володів нерухомим та рухомим майном, а відтак його посилання на тяжке матеріальне становище є безпідставними. Одночасно слід зазначити, що хоча і припинення здійснення підприємницької діяльності відповідачем і відбулося під час судового розгляду справи, однак відповідач продовжує володіти майном, суду не представив жодних доказів про те, що доходи він не отримує від інших видів діяльності. Крім цього, позивач просить стягувати аліменти у частці від доходу, а не у твердій грошовій сумі, а тому у випадку отримання нульових доходів відповідачем протягом певного періоду часу, його майнові права жодним чином не будуть порушені. В той же час, як вбачається із представленої позивачем довідки про доходи, за період з грудня 2015 року по травень 2016 року вона отримала доходів на загальну суму 6403,44 грн. А тому з врахуванням потреб дитини та наданої допомоги самою матір'ю, враховуючи матеріальний стан відповідача, його стан здоров'я та вік, наявність у нього обов'язку по утриманню неповнолітньої дитини та відсутності законодавством визначеного обов'язку по утриманню інших осіб, суд приходить до висновку про те, що з відповідача слід стягувати аліменти щомісячно на користь позивача на утримання малолітнього сина і до досягнення ним повноліття в розмірі 25%, або ? частини з усіх видів доходів відповідача, і що саме такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення повноцінного розвитку та належних умов проживання дитини. Одночасно суд вважає, що позивачем в силу положень ст.60 ЦПК України жодними доказами не доведено перед судом тих обставин, що починаючи з вересня 2014 року вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх отримати у зв'язку із його ухиленням від сплати таких (ч.2 ст.191 СК України), а тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині щодо стягнення аліментів за минулий час у суду немає. Враховуючи наведене, позов слід задоволити частково, присудити на користь позивача стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітньої дитини у визначеному судом розмірі, яке здійснювати щомісячно, починаючи з дня звернення позивача до суду з позовом. У відповідності до положень ст.88 ЦПК України, судові витрати у справі слід покласти на відповідача.

Outcome: approved