Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом і з врахуванням уточнень від 07.08.2015, просить скасувати договір оренди №С-9317-14 від 24.12.2014, укладений між [PERSON] комунальної власності департаменту економічної політики [PERSON] міської ради та [PERSON] міською громадською організацією «Союз Українок», виселити [PERSON] міську громадську організацію «Союз Українок» з приміщення колясочної площею 13,1 кв.м, що знаходиться у пятому підїзді будинку №4 по вул.Кос-Анатольського у м.Львові та визнати за позивачем право спільної сумісної власності на ці приміщення. Обґрунтовує позов тим, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], на першому поверсі розташоване допоміжне приміщення колясочна, яка призначена для побутового обслуговування усіх мешканців будинку. У звязку з необхідністю використання колясочної за прямим призначенням вона звернулась до ЛКП «Старий Сихів із проханням надати їй ключі або забезпечити можливість безперешкодного доступу в це приміщення позивачу та іншим мешканцям будинку. Натомість, отримала відповідь, з якої дізналась, що спірне приміщення передано [PERSON] комунальної власності департаменту гуманітарної політики [PERSON] міської ради в оренду [PERSON] міській громадській організації «Союз Українок». Вважає, що такі дії відповідача порушують її права як співвласника даного допоміжного приміщення, тим більше що в порушення ст.382 ЦК України згода співвласників багатоквартирного будинку на передачу у комунальну власність згаданого приміщення, яке є допоміжним приміщенням будинку, не надавалася. Покликається на рішення Конституційного суду України рішенням №4-рп/2004 від 02.03.2004, яким розяснено, що підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій. Допоміжні приміщення стають обєктами права спільної власності одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчуються єдиним документом свідоцтвом про право власності на квартиру. Оскільки під час судового розгляду відповідачем зареєстроване право власності на спірне приміщення, яке до того було незаконно передане в оренду, тому для відновлення її порушеного права користування приміщеннями, належними на праві спільної сумісної власності власникам квартир багатоквартирного будинку просить визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності на спірні приміщення. Представник позивача [PERSON], діючи згідно довіреності від 14.05.2015 (т.1 а.с.30), в судовому засіданні позов підтримав з аналогічних підстав, наведених у позові. Наполягає, що спірне приміщення є колясочною, а тому є допоміжним і належить на праві спільної сумісної власності всім співвласникам квартир, без згоди яких управління комунальною власністю ДЕП ЛМР не мало права укладати договір оренди цього приміщення загальною площею 13,1 кв.м. з [PERSON] міською громадською організацією «Союз Українок». Так як розташування музею згаданої організації порушує права співвласників цього приміщення, тому просить в судовому порядку скасувати договір оренди, який є незаконним, а також виселити організацію зі спірного приміщення і визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності на спірні приміщення. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], що діє на підставі довіреності (т.1 а.с.31) в судовому засіданні позов не визнала та вказала, що оскільки спірні приміщення не є допоміжними та не призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку, такі не можуть бути обєктом спільної сумісної власності всіх мешканців будинку. Посилається на свідоцтво про право власності, згідно з яким спірне приміщення належить [PERSON] міській раді, яке ніким не оскаржувалось і не скасоване, тому вважає дії правомірними, а позовні вимоги - безпідставними. Представник відповідача [PERSON] комунальної власності ДЕП ЛМР [PERSON], що діє на підставі довіреності від 20.07.2015 (т.1 а.с.85) в судовому засіданні позов не визнала, вважає заявлені вимоги безпідставними та необґрунтованими. Вказала, що спірне приміщення є нежитловим. При укладення договору оренди діяли у відповідності до Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами [PERSON] міської ради, затвердженого ухвалою [PERSON] міської ради №219 від 19.10.2006, Положення про управління комунальної власності ДЕП ЛМР, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради №1100 від 07.12.2007 (зі змінами та доповненнями). Заперечуючи позовні вимоги, посилається на те, що спірне приміщення в будинку №4 по вул.Кос-Анатольського у м.Львові загальною площею 13,1 кв.м правомірно передані в оренду ЛМГО «Союз Українок», як такі, що включені до переліку об'єктів, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Львова, не були і не є допоміжними приміщеннями будинку. Згідно даних інвентаризації будинку це приміщення площею 13,1 кв.м обліковувалося як службове, перебувало на балансі ЛКП «Старий Сихів». Ухвалою ЛМР з врахуванням наказу УКВ ДЕП №3590 від 10.07.2014 ухвалено надати ЛМГО «Союз Українок» спірне нежитлове приміщення в оренду терміном на 2 роки 364 дні для створення музею історії українського жіночого руху, а управлінню комунальної власності ДЕП укласти договір оренди згідно з цією ухвалою. Просить відмовити в у позові в повному обсязі. Представник відповідача ЛМГО «Союз Українок» - [PERSON], що діє згідно доручення №25 (т.2 а.с.1) в судовому засіданні позов не визнала. В заперечення зазначила, що [PERSON] міська громадська організація звернулась до голови ЛМР стосовно виділу спірних приміщень, а в подальшому уклали договір оренди цих нежитлових приміщень. Вказала, що на даний час спірне приміщення приведене у відповідність до санітарних норм, в ньому знаходиться музей-архів. Представник третьої особи ЛКП «Старий Сихів» [PERSON], що діє згідно довіреності від 04.08.2015 (т.1 а.с.215) в судовому засіданні заперечила позовні вимоги, посилається на те, що з початку експлуатації будинку спірне приміщення не належало до допоміжного, згідно довідки від 08.06.1987, тобто з самого початку забудови використовувалися в службових цілях ЖЕКом як балансоутримувачем. У 2014 році ЛМГО взяла в оренду вказані приміщення, після чого зробила їх поліпшення. Вказує на те, що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про те, що спірне приміщення взагалі використовувалися позивачами чи іншими мешканцями будинку як до 2014 року, так і після. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного. Встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. З копії свідоцтва про право власності вбачається що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т.1 а.с.4) Згідно ч.1\~ст.1 згаданого вище Закону суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв, колясочних тощо) цього фонду. Згідно положень ч.2\~ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення, зокрема колясочні, передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року за №4-рп/2004\~(справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення, зокрема колясочні, передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п.1.1). В пункті 1 Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року за №14-рп/2011, зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення пункту 2\~ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 №2482-ХІІ\~зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. З урахуванням вищезазначених норм закону та рішень Конституційного суду України суд дійшов висновку, що колясочні як допоміжні приміщення, які передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків, тим самим відносяться до спільної власності мешканців цього будинку. Таким чином, позивач як співвласник квартири [ADDRESS] вже набула право спільної власності на всі допоміжні приміщення\~зазначеного будинку. При цьому, сід зазначити, що чинним законодавством не передбачено механізм передачі у власність громадян окремо допоміжних приміщень будинку шляхом приватизації, викупу тощо, також як і право власників квартир багатоквартирних будинків на розпорядження своєю частиною зазначених приміщень. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається саме на ті обставини, що приміщення загальною площею 13,1 кв.м, безпідставно віднесено до нежитлових, тому укладений договір оренди цього приміщення є незаконним, оскільки приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку - колясочною, яке одночасно з приватизацією передається безоплатно у спільну власність громадян. Відповідно до\~статті 4 ЖК УРСР житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. З копії рішення Леніської районної ради народних депутатів №222 від 14.04.87 вбачається про затвердження реєстру жилих будинків, які належать місцевим радам по Ленінському району м.Львова, в реєстрі під №21 значиться будинок №4 по вул.Кос-Анатольського (т.1 а.с.219-221) Відповідно до вимог\~ст.327 ЦК України\~у комунальній власності є майно, що належить територіальній громаді. [PERSON] майном, що є у комунальній власності здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. \~Як вбачається з\~ст.4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», об'єктами оренди є нерухоме майно органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної прикордонної\~служби\~\~України,\~\~\~\~Державної кримінально виконавчої служби\~України, Державної\~\~служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, правоохоронних органів і органів доходів і зборів, що не використовується зазначеними органами для здійснення своїх функцій, може бути передано в оренду без права викупу орендарем та передачі в суборенду. У відповідності до даного закону прийняте Положення про управління комунальної власності ДЕП ЛМР, згідно з яким управління комунальної власності як орендодавець укладає договори оренди, здійснює їх облік та реєстрацію. Судом встановлено, що згідно договору оренди №С-9317-1424, укладеного 12.2014, [PERSON] комунальної власності ДЕП ЛМР передало, а ЛМГО «Союз Українок» прийняло у тимчасове платне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі ЛКП «Старий Сихів» приміщення за адресою м.Львів, вул.Кос-Анатольського, 4, загальною площею 13,1 кв.м, під індексами ХХІХ, ХХІХа, які використовуватимуться для створення музею історії українського жіночого руху. (т.1 а.с.53-54) На виконання умов договору оренди між балансоутримувачем ЛКП «Старий Сихів» та ЛМГО Союз Українок» складено акт приймання-передачі об'єкта оренди №6 від 26 грудня 2014 року. (т.1 а.с.55) При цьому, в судовому засіданні встановлено, що жодна з сторін укладеного договору оренди не зверталася з вимогою про розірвання договору оренди. Крім цього, судом враховується, що укладенню даного договору оренди передували заява від 08.05.2015, пояснювальна записка УКВ ДЕП ЛМР (т.1 а.с.58). А також рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради №470 від 27.06.2014 (т.1 а.с.154), ухвала [PERSON] міської ради №3590 від 10.07.2014 (т.1 а.с.56), які не оскаржувались, є чинними. Судом зясовано, що 22.06.2015 проведена державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення площею 13,1 кв.м, по вул.Кос-Анатольського, 4 у м.Львові (т.1 а.с.168, 169). Ні свідоцтво про право власності, ні право власності, ні порядок реєстрації не оскаржувались, не скасовані. Відповідачі, заперечуючи позов, посилаються на те, що спірні приміщення є нежитловими приміщеннями, які не призначені для експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, а тому не є допоміжними і не підлягають передачі у власність громадян при приватизації ними квартир у будинку. Суд, вирішуючи даний спір враховує те, що законодавство не ототожнює поняття допоміжного приміщення та нежитлового приміщення. Так, згідно визначень, наведених у\~ст.1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення), а нежитлове приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Допоміжні та нежитлові приміщення являють собою різні частини багатоквартирного будинку, які відрізняються між собою своїм призначенням, а тому, для правильного вирішення спору, необхідно встановити, чи є це приміщення допоміжним, в якому чи в частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно чи якась з його частин для обслуговування будинку. З оглянутої судом інвентаризаційної справи на будинок №4 по вул.Кос-Анатольського у м.Львові приміщення під літерою ХХІХ, віднесено до службових, при цьому відсутнє таке визначення призначення приміщень як колясочна. Як встановлено судом, на час складання технічного паспорту ОКП ЛОР «БТІтаЕО» 02.04.2014 нежитлове приміщення, яке передане ЛМГО «Союз Українок» становить 13,1 кв.м (до приміщення під літерою ХХІХ площею 10,0 кв.м, приєднано приміщення під літерою ХХІХа площею 3,1 кв.м) Це вбачається з технічного паспорту (т.1 а.с.56). Судом встановлено, що з часу забудови будинку приміщення під літерою ХХІХ первісно вказане як службове. Це вбачається з копії експлікації внутрішніх площ до житлового будинку. При цьому, відсутні дані про наявність колясочних у даному будинку. (т.1 а.с.222-226). З акту проведення обстеження нежитлового приміщення, балансоутримувачем якого на 09.06.2015 є ЛКП «Старий Сихів» вбачається, що таке використовується як музей історії українського жіночого руху (т.1 а.с.57). Допитаний судом свідок [PERSON] показала суду, що як член комісії проводила обстеження обєкта нерухомого майна. Відповідно до ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтю 61 цього Кодексу. Разом з тим, ні позивачем, ні її представником суду не надано належних та допустимих доказів того, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку в контексті вимог чинного законодавства. Не надано суду жодних доказів щодо використання мешканцями будинку спірного приміщення чи якихось його частин для обслуговування будинку, ні щодо використання мешканцями будинку цих приміщень взагалі протягом всього часу існування будинку з моменту завершення будівництва і до теперішнього часу. Суд визнає, що стороною позивача не доведено того, що приміщення, яке фактично є предметом спору, відноситься до допоміжного приміщення багатоквартирного будинку, що свідчить про недоведеність та безпідставність. Таким чином, в суді встановлено, що дії відповідачів відповідали вимогам законодавства при укладенні договору оренди нежитлових приміщень, вчинені в межах наданих законом повноважень. Жодних порушень прав позивача судовим розглядом не встановлено. Решта позовних вимог, яка уточнена позивачем також не може бути задоволена, оскільки позивач, набувши право власності на квартиру [ADDRESS] вже набула право спільної власності на допоміжні приміщення\~вказаного будинку. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що спірні приміщення не є допоміжними, віднесені до нежитлових, відтак відсутні підстави для задоволення цієї позовної вимоги. При цьому, жодних клопотань про залучення до участі у справі в якості третіх осіб представником позивача не заявлялось, як не оспорювалась і проведена реєстрація права власності на спірне нежитлове приміщення. Крім того, позивач ставить питання про скасування договору оренди, укладеного відповідачами, що на думку суду є порушенням вимог\~ст.16 ЦК України, оскільки позивачем в даному випадку не вірно обраний спосіб захисту цивільних прав та інтересів. На підставі викладеного, виходячи з заявлених позовних вимог, враховуючи положення чинного законодавства України та матеріали справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Посилання позивача на порушення її прав як співвласника, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Залишаючи позов без задоволення, відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

Outcome: dismissed