Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивач звернулася до Орджонікідзевського міського суду з вищевказаним позовом про усунення їй перешкод у користуванні квартирою №22 в житловому будинку №1 «а» по вул. Г.України в м. Покров Дніпропетровської області, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вказаною квартирою. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що їй на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу належить квартира №22 в житловому будинку №1 «а» по вул. Г.України в м. Покров. У 2014р. до неї звернулась знайома [PERSON] з проханням тимчасово зареєструватись в зазначеній квартирі. Фактично відповідач в квартирі не проживала, особистих речей не зберігала, коштів на оплату житлово-комунальних послуг не надавала. Факт реєстрації відповідача в квартирі позивача, порушує право останньої вільно розпоряджатись своїм майном. Оскільки відповідач не бажає добровільно знятись з реєстрації в зазначеній квартирі, позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, з викладених у позовній заяві підстав, у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відзив не надала, причини неявки суду не повідомила. Суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи, відповідно до ст..280 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] належить квартира №22 в житловому будинку №1 «а» по вул. Г.України в м. Покров Дніпропетровської області (а.с. 7). Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якої позивачу на праві приватної власності належить квартира №22 в житловому будинку №1 «а» по вул. Г.України в м. Покров Дніпропетровської області (а.с. 8-9). Згідно довідки Виконавчого комітету Покровської міської ради №335 від 27.09.2018 року за адресою: вул. Г.України, 1 «а», кв. 22 в м. Покров Дніпропетровської області зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Згідно акту квартального комітету від 04.10.2018 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] «а», кв. 22 в м. Покров Дніпропетровської області, але фактично з 2014 року за вказаною адресою не проживає (а.с. 11). В судовому засіданні позивач [PERSON] вказала на те, що відповідач не є їй членом сімї, вона ніколи не проживала за адресою [INFO] «а» кв. 22, особистих речей не зберігала, коштів на оплату житлово-комунальних послуг не надавала. Однак добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає, що порушує її право вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном, зокрема, вона не має можливості отримати субсидію. Крім того, в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, згідно яких вона є сусідкою позивача та проживає за адресою [INFO] «а», кв. 35. Вказує, що за адресою по вул.. Г.України, 1 «а» кв. 22 позивач проживає сама, відповідач за вказаною адресою не проживає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, згідно яких відповідача він не знає та ніколи не бачив. Зазначає, що за адресою по вул.. Г.України, 1 «а» кв. 22 позивач проживає сама, відповідач за вказаною адресою не проживає. Статтями 47, 48\~Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст. 317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У свою чергу п.1 ч.1 ст.346 ЦК України передбачає, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] належить квартира №22 в житловому будинку №1 «а» по вул. Г.України в м. Покров Дніпропетровської області. На даний час в зазначеній квартирі зареєстрована, але не проживає відповідач [PERSON], що підтверджується показами свідків та долученими до матеріалів справи документами. Факт реєстрації відповідача в квартирі №22\~в житловому\~будинку №1\~«а» по\~вул.\~Г.України\~в м.\~Покров Дніпропетровської\~області порушує права позивача як власника та створює для нього відповідні незручності, які обмежують права останнього у частині володіння та розпорядження своїм майном, зокрема, позивач не має можливості отримати субсидію. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування нею є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved