Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що26 грудня 2017 року вона домовилась з відповідачами про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS] .В той же день [PERSON] передала відповідачам обумовленні договором гроші та переїхала разом зі своєю родиною до будинку. Через деякий час позивач звернулась до відповідачів з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства - посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак відповідачі повідомили, що не можуть цього зробити, оскільки, як виявилось, на момент укладення договору, вони не були власниками нерухомого майна зазначеного в договорі купівлі-продажу, з причини того, що вони не зареєстрували його у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знала. Особи які раніше мешкали у будинку [ADDRESS] та сусіди, які проживають поряд, переконали позивача, що саме відповідачі є власниками будинку. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Златі Д.С., відповідно до якої він просить розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 26 грудня 2017 року сторони домовились про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS] , та в цілому складається із: житлового будинку літ. - А, загальною площею 77,9 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м., допоміжною площею 35,3 кв.м., прибудови літ. - а1, літньої кухні літ. - Б, сараю літ. - В, вбиральні літ. - Д, навісу літ. - Е, огорожі 1-2, споруди 4-6. В той же день позивач передала відповідачам обумовленні договором гроші та переїхала разом зі своєю родиною до будинку. Через деякий час позивач звернулась до відповідачів з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства - посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак відповідачі повідомили, що не можуть цього зробити, оскільки, як виявилось, на момент укладення договору, вони не були власниками нерухомого майна зазначеного в договорі купівлі-продажу, з причини того, що вони не зареєстрували його у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знала. Особи які раніше мешкали у будинку [ADDRESS] та сусіди які проживають поряд, переконали позивача що саме відповідачі є власниками будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України набула право власності на спірне нерухоме майно, оскільки придбала його у відповідача, який не мав права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок [ADDRESS] , не може бути витребуваний у позивача. Тобто[PERSON] правомірно володіє та користується спірним майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, аналізу доказів, досліджених в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved