Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу, її доньці [PERSON] та синові [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2010 року на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. Прізвище після державної реєстрації шлюбу нею змінено на « [PERSON] ». Від подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 13.03.2015 року шлюб між сторонами розірвано. 12.07.2016 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Згідно відповіді голови Личаківської районної адміністрації від 08.09.2020 року щодо надання інформації про осіб, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , зазначено, що станом на 08.09.2020 року за даною адресою зареєстровано четверо осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складено відповідні акти від 27.09.2019 року, 28.10.2019 року, 28.11.2019 року, 02.09.2020 року. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію. Окрім того, відповідач не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому вона вимушена звернутись до суду з позовною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зняття його з реєстрації за місцем проживання. Справа поступила до суду 28.09.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.09.2020 року, позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк десять днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали. 10 листопада 2020 року позивачем подано заяву на виконання ухвали суду від 29.09.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.11.2020 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Позивач в судове засідання не з`явилася, разом з тим, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився без поважних причин, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Відзив на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Враховуючи те, що позивач не заперечила проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 01.02.2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві спільної часткової власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 25.05.2010 року, Витягом з Державного реєстру правочинів № 8570585 та Витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26517638, № 26517719, № 26517797 (а.с.9-13). Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та позивачем [PERSON] було розірвано 07.07.2001 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції м.Львова від 07.07.2001 року, актовий запис № 323 (а.с.14). Як вбачається з копії свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 04.05.1994 року, актовий запис № 2470, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Згідно копії свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого 18.04.2007 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 2056, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 13.03.2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.17). 12 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , виданого Личаківським районним у м.Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 137 (а.с.18). Згідно довідки Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 08.09.2020 року № 33-вих.69102 вбачається, що станом на 08.09.2020 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано четверо осіб, а саме: [PERSON] , 1974 року народження.н., [PERSON] , 1994 року народження, [PERSON] , 2007 року народження, [PERSON] , 1956 року народження (а.с.19). Згідно актів, складених комісією ЛКП «Господар» від 27.09.2019 року, 28.10.2019 року, 28.11.2019 року, 02.09.2020 року вбачається, що відповідач зареєстрований, але фактично протягом тривалого часу не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.20-23). Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст.77-79 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до вимог ст.ст.71, 72 Житлового кодексу України особа, яка більше шести місяців не проживає без поважних причин за місцем свого проживання може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обставини не проживання відповідача без поважних причин більше шести місяців за місцем реєстрації стверджуються письмовими доказами долученими до справи. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Згідно з п.п.19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов є підставним та обґрунтованим і підлягає до задоволення частково, а саме слід визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги позивача про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] , то на думку суду дана вимога не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Крім того, в силу дії ч.3 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 840,80 гривень судового збору.

Outcome: partial