Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

Позивач звернулась з позовом про визнання недійсним договору позики укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16.11.1991 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. У червні 2018 року на її адресу надійшла повістка про виклик на 19.06.2018 року до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві для участі у допиті у кримінальному провадженні № 12018100040004907. Не маючи змоги прибути за вказаним викликом, її адвокатом Старостою І.І. від її імені на адресу начальника відділення СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві було надіслано відповідне повідомлення № 6872 від 18.06.2018 року. 30 липня 2018 року на адресу її представника надійшов лист від 18.07.2018 року № 6873/125/50-2018 у якому повідомлялося, що до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві надійшла заява [PERSON] про те, що 24.06.2017 року [PERSON] за попередньою змовою з [PERSON] та [PERSON] , знаходячись за адресою: м . Київ, вул. Сверстюка, 23, оф. 707, заволоділи грошовими коштами в сумі 350 000 дол. США, чим завдали майнової шкоди [PERSON] Позивач вказує, що у зв`язку із цим вона звернулася до [PERSON] з вимогами надати пояснення з приводу даного факту, на що останній повідомив, що декілька років тому він уклав із [PERSON] договір позики, згідно якого отримав у [PERSON] грошові кошти у розмірі 50 000,00 дол. США. Зазначає, що її представник звернувся до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві із адвокатським запитом від 30.07.2018 року № 1343 з проханням надати копію будь якого наявного документу яким підтверджується факт отримання [PERSON] у [PERSON] грошових коштів. У зв`язку із відмовою у наданні таких документів, її представник 13.09.2018 року звернувся до [PERSON] із запитом з проханням надати копію документу на підтвердження факту отримання [PERSON] у [PERSON] грошових коштів. Однак, вказаний адвокатський запит [PERSON] проігноровано, а запитувані документи не надано. Зазначає, що оскільки їй не було відомо про укладення [PERSON] договору позики, ненаданням нею, як подружжя, письмової згоди на укладення чоловіком спірного правочину, відповідно положень частини 3 ст. 65 СК України, вказаний договір позики має бути визнаний недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання на 01.03.2019 р. та відповідно поданого клопотання позивача про витребування доказів ухвалою суду витребувано від відповідача [PERSON] документ на підтвердження факту отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів. Вказаною ухвалою суду роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву (а.с. 41-43). 01 березня 2019 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов у якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вимоги позивача незаконні та необґрунтовані, а укладений договір позики дійсний (а.с. 50, 51). У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачів 01.03.2019 р. і неотриманням на ухвалу суду письмових доказів судом була оголошена перерва для повторного направлення ухвали про витребування доказів на виконання та повторного виклику відповідачів в судове засідання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] . [PERSON] позов та вкладені у ньому обставини підтримала, просила задовольнити заявлені вимоги. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] подав суду клопотання від 16.04.2019 р. про розгляд справи без його участі, зазначивши, що заперечує проти позову (а.с. 88). Про причини неявки відповідача [PERSON] суд повідомлено не було. При цьому 06.06.2019 року від [PERSON] до суду надійшла заява з проханням розглянути справу за правилами загального позовного провадження та встановити строк для виготовлення зустрічного позову, відзиву на позов. Ухвалою суду від 19.06.2019 року із занесенням до протоколу судового засідання залишено без задоволення заяву [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження у зв`язку з малозначністю справи, відмовлено у задоволенні заяви про надання і встановлення строку для виготовлення зустрічного позову і подачі відзиву на позов та постановлено розглянути справу без участі відповідачів, які були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 24.06.2017 року між відповідачами було укладено договір позики, що підтверджується виданою [PERSON] розпискою, у якій зазначено, що останній отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 50 000 дол. США зі строком повернення до 31.12.2017 року. Як убачається із свідоцтва про укладення шлюбу, позивач та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16.11.1991 року (а.с. 15). За заявленими вимогами позивач просить визнати недійсним зазначений договір позики, посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України та ч. 3 ст. 65 СК України, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що спірний правочин вчинений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки позивач не надавала письмової згоди своєму чоловіку [PERSON] на отримання позики. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Статтею 65 СК України, на яку посилається позивач, регламентовано право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначено вище, на момент видачі спірної розписки [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Відповідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ураховуючи назву (право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя), структуру (наявність чотирьох частин) та зміст ст. 65 СК України, друга і третя частини якої визначають як реалізується встановлений частиною першою цієї статті принцип розпорядження спільним майном за взаємною згодою, а частина четверта є самостійною і визначає принцип виникнення обов`язку за договором, укладеним в інтересах сім`ї, суд вважає, що оскільки договір позики для позичальника, який отримує грошові кошти із зобов`язанням їх наступного повернення, не є договором про розпоряджання майном, тому при укладенні такого договору одним з подружжя у якості позичальника положення частин першої-третьої ст. 65 СК України не застосовуються. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, із системного аналізу вищевказаних норм убачається, що договір позики не являється правочином щодо розпорядження майном, тому на спірні правовідносин норми ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України не поширюються. Зазначене тлумачення положень ст. 65 СК України також викладене у пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. № 5. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що згода другого з подружжя під час перебування у шлюбі необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном подружжя, а на укладення договору позики та виконання зобов`язань за ним чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання згоди іншого подружжя. З урахуванням зазначеного позов задоволенню не підлягає у зв`язку з його безпідставністю. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed