Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із даною позовною заявою та просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до технічного паспорту, який знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, вул. Піщана, 11А та право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223186801:01:004:0075, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, вул. Піщана Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначила, що 08 квітня 2016 року помер її батько - [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно, в тому числі на будинок, який розташований за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, вул. Піщана, 11 А, та земельні ділянки площею 0,2500 га. Маючи намір прийняти спадщину, позивач звернулась до Обухівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте 09 вересня 2016 року за № 1779/02-14, одержала відповідь, про те, що свідоцтво про право на спадщину за законом, на вищевказаний будинок та земельні ділянки, видано бути не може оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно. Позивач в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву в якій позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві, та розглянути справу без неї. Відповідач [PERSON] сільська рада Обухівського району Київської області, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в судове засідання свого представника не направив, подав заяву про визнання позову, в якій просвь розглянути справу за відсутності їхнього представника. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 08 квітня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії I-ОК № 368069. Після смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі на будинок, який розташований за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, вул. Піщана, 11 А, та земельні ділянки площею 0,2500 га. Відповідно до листа № 1779/02-14 від 09.09.2016 року, державного нотаріуса Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні документи, підтверджуючі право власності [PERSON] на нерухоме майно. Як вбачається з довідки [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області № 235/01-14 від 12.10.2016 року, житловий будинок за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, вул. Піщана, 11, згідно із записом в погосподарській книзі належав [PERSON]. Житловий будинок, який розташований за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, вул. Піщана, 11 А, було побудовано в 1950 році. Рішенням [PERSON] сільської ради від 30 грудня 2016 року, у звязку з наявністю в селі Підгірці двох будинків поштова адреса яких є однаковою: с. Підгірці, вул. Піщана, 11, житловому будинку, який належав [PERSON] присвоєно адресу: с. Підгірці, вул. Піщана, 11А. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 241/2016 після померлого [PERSON], позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті свого батька. Згідно зі ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Відповідно до ч. 2 ст. п. 6 Інструкції не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Як зазначено в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у по господарських книгах. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В по господарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Крім того, після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 0,2500 га. Земельна ділянка площею 0,2500 га перебувала у власності померлого [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю серії ЯЖ № 023448 з кадастровим номером 3223186801:01:004:0075. Вказаний державний акт на право власності на земельну ділянку було видано на підставі рішення 23 сесії [PERSON] сільської ради 5 скликання від 29 жовтня 2007 року, а бланк державного акту було розроблено на підставі «Технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради Обухівського району». Проте, оригінал вищевказаного державного акту на право власності на земельну ділянку було втрачено. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Так, з [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року вбачається: «Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом». Таким чином з наведеного вбачається, що [PERSON] був власником земельної ділянки площею 0,2500 га та вона увійшла до спадкової маси, яка залишилась після його смерті. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Як вбачається зі змісту статей 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням визнання позову відповідачем та встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки іншого шляху (окрім судового) захисту своїх прав позивач не має.

Outcome: approved