Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, про визнання частково недійсним договору факторингу, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, посилаючись на те, що Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 18.09.2013 року, залишено в силі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11.10.2011 року в частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк», заборгованості в розмірі 3214510,68 гривень Згідно договору факторингу № 1 від 12.12.2011 року, ПАТ «УкрСиббанк» передало, а ТОВ «Кей-Колект» оплатно прийняло, на умовах визначених в договорі, Права Вимоги, грошових сум до [PERSON], як невиконаних нею грошових зобовязань за кредитними договорами від 16.07.2007 року № 11183888000, від 16.07.2007 року № 11183916000, від 24.01.2008 року № 11287486000 та від 24.01.2008 року № 11287515000. Загальна сума відступленого обсягу грошової вимоги в гривневому еквіваленті складає 3934828,61 гривень. В травні місяці 2015 року позивач отримала від відповідача посвідчену 07.05.2015 року вимогу відповідача щодо оплати заборгованості на підставі договору факторингу із зазначенням того, що у випадку невиконання вимоги, будуть прийняті заходи до звернення стягнення на предмет іпотеки торговий комплекс в м.Чернівці по вул.Червоноармійській, 56-а, який забезпечує виконання кредитних договорів від 16.07.2007 року, вартість якого становить 6030992 грн., яка значно перевищує розмір заборгованості, внаслідок нарахування процентів. В подальшому позивач отримала інформаційні листи від 26.05.2015 року, згідно яких її заборгованість вже зазначена як 673477,21 дол.США що в гривневому еквіваленті складає суму 14244131,11 грн. із чого вбачається, що сума заборгованості зростає, що є порушенням як умов укладеного договору факторингу так і нормативних актів, які регулюють порядок здійснення валютних операцій на які відповідач не має права, так як не має відповідної ліцензії. Крім цього відповідач не має права нараховувати також і відсотки так як не має відповідних дозволів на здійснення фінансових операцій, крім факторингу, тобто не являється кредитною установою. Разом з тим відповідач листами, вимогами, телефонними дзвінками з погрозами наполягає на тому що позивачу необхідно сплачувати заборгованість в доларах США та з урахуванням збільшених, за рахунок процентів, сум заборгованості. Позивач вважає, що така вимога є незаконною, оскільки обсяг Права вимоги по договору факторингу становить гривневий еквівалент, що включає суму кредитів, процентів, штрафів станом на дату здійснення факторингової операції, а подальше збільшення заборгованості за рахунок курсової різниці та нарахування процентів за користування кредитом є неправомірним. Отже умова договору про те, що Права вимоги включають право вимагати сплати процентів за користування кредитом є нікчемною умовою. Виходячи з цього та не оспорюючи правомірність самого відступлення права вимоги грошових сум, позивач, посилаючись також на нікчемність правочину, просила визнати недійсною умову договору факторингу № 1 від 12.12.2011 року, в частині права вимагати сплати процентів за користування кредитом за кредитними договорами [PERSON] та зобовязати відповідача привести облік кредитної заборгованості позивача у відповідність з первісними умовами цього договору факторингу, шляхом перерахування суми заборгованості відповідно до відступленого обсягу грошової вимоги у гривневому еквіваленті та з врахуванням сум, які будуть сплачені в рахунок погашення боргу, а також відшкодувати сплачений судовий збір. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю посилаючись на викладені обставини, а представник відповідача вимоги не визнав заперечуючи як факт нарахування і збільшення процентів на кредитну заборгованість [PERSON], після отримання права вимоги до неї так і факт здійснення розрахунків заборгованості не в національній валюті України, оскільки відповідач дійсно не має відповідної ліцензії на здійснення таких валютних операцій. Представник третьої особи, заперечив позовні вимоги. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача і третьої особи та дослідивши письмові докази, судом встановлені фактичні обставини справи і відповідні правовідносини, на підставі яких суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими. Так судом встановлено, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11.10.2011 року із [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк», процесуальним правонаступником якого, на час розгляду апеляції на вказане рішення було ТзОВ «Кей-Колект», було стягнуто кредитну заборгованості в розмірі 3214510,68 гривень. Вказане рішення набрало чинності, оскільки ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 18.09.2013 року, залишено без змін. 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 згідно якого до відповідача перейшло право вимоги заборгованості [PERSON], по кредитних договорах які вона укладала із третьою особою, 16.07.2007 року № 11183888000, 16.07.2007 року № 11183916000, 24.01.2008 року № 11287486000 та 24.01.2008 року № 11287515000. Загальна сума відступленого обсягу грошової вимоги по кредитних договорах у валюті кредиту 491750,84 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 3934828,61 гривень. . Виходячи із положень ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Операції з факторингу, згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносяться до фінансових послуг, а статтею 21 цього Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг). Вказаною, повноважною державно комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, відповідачу ТОВ «Кей-Колект» 08.12.2011 року, тобто напередодні дати укладення договору факторингу, було видано свідоцтво про реєстрацію його як фінансової установи, що свідчить про можливість і правомірність набуття відповідачем права грошової вимоги за договором відступлення такого права. Сторони в суді не заперечували і знайшли погодження в питанні, щодо того, що до відповідача за договором факторингу не перейшло право нараховувати проценти та збільшувати розмір заборгованості за рахунок цих процентів і курсової різниці. Тобто представники сторін погоджуються, що стягненню із позивача підлягає тільки заборгованість, яка мала місце на час укладення договору факторингу і яка зазначена в ньому, як обсяг Права Вимоги визначений в додатку до договору, а саме в сумі 3934828 гривень, 61 коп. Згідно ст.61 ЦПК України, обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню Згідно положень ст. ст. 3, 60 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Порушеними правами, згідно позову є право на не збільшення заборгованості за рахунок курсової різниці та нарахування процентів за користування кредитом. При цьому нарахування процентів повязується із умовою договору факторингу яка викладена в розділі «Визначення термінів» в частині права вимагати сплати процентів за користування кредитом яка, на думку позивача, є нікчемною. Із вказаним твердженням позивача, суд не погоджується так як воно не узгоджуються ні з укладеним договором, який частково оскаржується, ні з вимогами чинного цивільного законодавства які регулюють вказані правові відносини сторін. Згідно п.п.1.1., 1.2., 1.4., договору факторингу, Клієнт зобовязався передати у власність Фактора, Права вимоги в обсязі визначеному в додатку № 1, а Фактор зобовязався оплатити їх. До Фактора також переходять всі права Клієнта за усіма договорами забезпечення. При цьому розділом «Визначення термінів» договору також визначено, що Права Вимоги включають право вимагати повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та сплати сум комісійної винагороди за надання та користування кредитними коштами. Із рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11.10.2011 року, договору факторингу № 1 від 12.12.2011 року та додатку до цього договору вбачається, що заборгованість позивача перед відповідачем складається із суми основної заборгованості (тіла кредиту) та ін. нарахованих процентів за користування кредитом, за станом на дату укладення договору факторингу, що відповідає оскаржуваній умові договору. Таким чином, жодних порушень прав позивача, судом не встановлено, оскільки право відповідача вимагати сплати процентів, стосується тих процентів, які вже нараховані та зафіксовані в додатку до договору факторингу, а щодо нарахування інших процентів та зростання внаслідок цього та за рахунок курсової різниці, заборгованості позивача то жодних доказів такої діяльності відповідача суду не представлено. Посилання позивача на інформаційні листи, якими відповідач повідомляв позивача про існування заборгованості та які містять збільшену суму заборгованості по нарахованим процентам, на думку суду, не є належним доказом який би підтверджував обґрунтування позивачем своїх позовних вимог в цій частині, оскільки такі листи не свідчать про стягнення із боржника заборгованості в сумах, які в них зазначені, а містять лише пропозицію з урахуванням також і іпотечного майна, тобто носять власне інформаційних характер. Виходячи із такого інформаційного характеру листів, слід вважати, що позивач, який є отримувачем цих листів мав право з ними погоджуватись або не погоджуватись і у разі виникнення у нього будь-яких питань стосовно цього він міг звернутися до відповідача за розясненнями, про що зазначено безпосередньо в останньому абзаці вказаних листів (а.с.21-22). Згідно вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, представивши про це відповідні докази. Таким чином, суд знаходить, що підстав для звернення до суду, у позивача не було, так як не встановлено порушення його прав і законних інтересів, оскільки відповідач не збільшував заборгованість позивача за рахунок курсової різниці та за рахунок нарахування нових процентів.. Будь-яких інших дій відповідача, про які зазначається в позові, які стосуються агресивних вимог, телефонних дзвінків з погрозами позивачу, родичам, знайомим і т.д., наполяганні на облікуванні заборгованості у доларах США маючи на меті заволодіння у позасудовому порядку нерухомістю позивача, вартість якої значно перевищує суму боргу, в суді не виявлені. Всі зазначені обґрунтування позову, суд вважає припущенням позивача, яке до того ж не ґрунтується на нормах відповідного законодавства. Згідно положень ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом )нікчемний правочин). Посилаючись на нікчемність умови договору факторингу про те, що Права Вимоги включають право вимагати сплати процентів за користування кредитом, позивач не наводить нормативного акту (Закону), який би встановлював таке правило, що свідчить також про надуманість такого посилання. Ставлячи перед судом вимогу про зобовязання відповідача привести облік кредитної заборгованості позивача у відповідність з первісними умовами договору факторингу № 1 шляхом перерахування суми заборгованості відповідно до відступленого обсягу грошової вимоги у гривневому еквіваленті та з урахуванням інших умов, позивач не надала суду жодного доказу, тобто не довела суду, що відповідач здійснює облік її заборгованості інакше ніж визначено договорами кредиту, які обліковувалися в т.ч. в доларах США, а також інакше ніж визначено договором факторингу (а.с.23) яким, як вбачається із додатків до нього (а.с.33-36) заборгованість позивача обліковувалась в національній валюті України із врахуванням доларового еквівалента, що не є заборонено чинним законодавством України. Згідно ст.ст. 526, 527, 612 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Відповідно до ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором або законом. На підставі ст.ст.215, 526, 527, 610, 612, 1077 ЦК України, ст..ст.4, 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»

Outcome: dismissed