Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до суду та просила постановити рішення про стягнення з відповідача на її користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.07.2013 року до 13.05.2015 року у розмірі 26 939,24 грн.; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2015 року по 25.01.2016 року в розмірі 10\~266,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 30\~000,00 грн. В судовому засіданні позивач позовну вимогу підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за період її роботи з 01.07.2013 року до 13.05.2015 року відповідач заборгував їй виплату заробітної плати в розмірі 26 939,24 грн. Таку суму заборгованості вона вирахувала, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за цей період. Вказує на те, що у звязку із звільненням її з роботи за власним бажанням відповідачем було порушено строки проведення розрахунку при звільненні, а тому з дня, наступного за днем звільнення, просить стягнути із відповідача середній заробіток, в розмірі 10\~266 грн. 00 коп., виходячи із середньоденного заробітку, що вирахуваний нею з мінімального розміру заробітної плати. Також просить стягнути із відповідача 30\~000 грн. 00 коп. моральної шкоди, оскільки вважає, що такі дії як несвоєчасне звільнення з роботи та несвоєчасна видача трудової книжки при звільненні позбавила її можливості працевлаштуватися, а також внесли негативні зміни в її уклад життя. Представник відповідача позову не визнала, зазначивши, що після подачі позивачем заяви про звільнення з роботи за власним бажанням їй було доведено, що таке звільнення можливе лише після передачі нею товарно-матеріальних цінностей, що перебували у її віданні та документів, що підтверджують фінансово-господарську діяльність. Позивач не відреагувала на таке звернення і взагалі з 01.07.2013 по 13.05.2015 на роботі не зявлялася, про що свідчать відповідні акти. Позивач через тривалий час знову звернулася із письмовою заявою про звільнення за власним бажанням, на що їй повторно було поставлено вимогу про передачу нею товарно-матеріальних цінностей, що перебували у її віданні та документів, що підтверджують фінансово-господарську діяльність. Позивач частково передала основні засоби та документи і наказом від 13.05.2015 була звільнена з роботи. Копію наказу та оригінал трудової книжки їй було направлено поштою. Стосовно заборгованості по заробітній платі вважає вимоги безпідставними, оскільки позивач в період з 01.07.2013 по 13.05.2015 не працювала, а тому їй заробітна плата не нараховувалася і виплаті не підлягає. Судом було встановлено, що відповідно до заяви позивача від 17.01.2008 та на підставі наказу відповідача від 18.01.2008 № 23-К позивача було прийнято на роботу на посаду начальника землевпорядного відділу ТОВ «Конкорд Юг» з посадовим окладом згідно штатного розпису. 01.07.2013 позивач подала відповідачу письмову заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням. У строк, що визначений ч. 1 ст. 38 КЗпП України, відповідач не звільнив позивача з роботи. Позивач повторно 05.02.2015 подала аналогічну заяву про звільнення за власним бажанням, але повторно у строк, що визначений ч. 1 ст. 38 КЗпП України, відповідач не звільнив її з роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. В судовому засіданні позивач вказала на те, що після закінчення двотижневого строку від дня подачі як першої так і повторної заяви про звільнення вона була присутня на роботі, оскільки наказу про її звільнення не було. Доводи та докази представника відповідача про те, що відповідач не була присутня на роботі з 01.07.2013 по 13.05.2015 судом до уваги не беруться, оскільки є неналежними та недопустимими і містять ознаки фальсифікації. Так, копії актів відсутності працівника на робочому місці, що надані представником відповідача, явно і очевидно свідчать про те, що вони не складалися і не були складені в зазначений у них період, оскільки надруковані одним і тим же самим друкарським шрифтом за допомогою технічних пристроїв, на одному аркуші за цілий квартал впродовж всього періоду по цьому трудовому спору. Окрім того, подана копія наказу № 02-07/13 датована 02 липня 2015 року, що очевидно свідчить про зловживання під час надання доказів суду з боку представників відповідача та фальсифікацію доказів вцілому. Найголовніше, ці докази спростовуються лише тим, що позивач не була звільнена відповідачем за прогули з 01.07.2013 по 13.05.2015, хоча за цей період не було ні нарахувань, ні відрахувань із її заробітку. Лише 13.05.2015 відповідач видав наказ № 48-К про звільнення позивача з роботи за власним бажанням. При цьому, таке звільнення відбулося з порушенням норм КЗпП України, оскільки після 20.02.2015 заяви про звільнення позивач не подавала, а попередня заява відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України втратила свою силу. Однак, такої позовної вимоги позивач не ставила, а тому суд не може виходити за межі позовних вимог і вирішує спір в цій частині, що стосується періоду заборгованості по заробітній платі та порушенні строків розрахунку при звільненні працівника. З огляду на досліджені судом докази суд вважає, що за період з 01.07.2013 по 13.05.2015 відповідач допустив заборгованість по заробітній платі перед позивачем. Як вбачається із наказу про прийом позивача на роботу та копії штатного розпису відповідача на 2013 рік позивачу було встановлено заробітну плату в 2013 році в розмірі 1180 грн. щомісячно. Таким чином, заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2013 по 31.12.2013 складе 7\~118 грн. (1180 х 5 (липень-листопад) + 1218 (грудень, де мінімальна заробітна плата відповідно до Закону має становити не менше 1218). Відповідно до штатного розпису відповідача на 2014 рік посадовий оклад позивача складав 1300 грн., що відповідав вимогам законодавства. Таким чином заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 складе 15\~600 грн. (1300 х 12). Відповідно до штатного розпису відповідача на 2015 рік посадовий оклад позивача складав 1378 грн., що відповідав вимогам законодавства. Таким чином заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2015 по 30.04.2015 складе 5\~512 грн. (1378 х 4). Заборгованість за період з 01.05.2015 по 13.05.2015 складе 382 грн. 75 коп. (1378 : 18 х 5) , оскільки за цей період було лише 5 (пять) робочих днів, а середньоденний заробіток позивача становив 76,55 грн. (1378 : 18 робочих днів в травні 2015 року). Таким чином розмір заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2013 по 13.05.2015 складе 28\~612,75 грн. (7\~118 + 15\~600 + 5\~512 + 382,75). Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За правилами ч. 1 ст. 117 цього ж Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденний заробіток позивача для обчислення середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні обчислюється шляхом ділення її заробітної плати за два повні останні місяці роботи на кількість робочих днів в цьому періоді. Для розрахунку слід брати заробіток за березень та квітень 2015 року (1378 х 2) та розділити його на кількість робочих днів у ці місяці ( 21 + 21 ). Частка від цих сум складе 65,61 грн. ((1378+1378) : (21 +21)). Час затримки виплати складе період з дня звільнення до дня постановлення цього рішення. Сумарно за цей період пройшло 206 робочих днів, отже сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складе 13\~515, 66 (65,61 х 206). Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як встановлено судом, звільнення позивача з роботи відбувалося з порушенням трудових прав позивача, що гарантовані йому нормами трудового законодавства (ст.ст. 2, 21 КЗпП України). Втрата можливості своєчасно звільнитися та знову працевлаштуватися з вини роботодавця апріорі завдає працівнику моральних страждань, оскільки неправомірність дій викликає не лише емоції обурення, завдає пригнічення, а й призводить до втрати усталених життєвих звязків і вимагає від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Це може полягати не лише в здійсненні організації судового захисту порушених прав, на що працівник до моменту звільнення навіть не розраховував, а й до невиправданого пошуку ним джерел іншого заробітку чи отримання доходу, пошуку роботи тощо. Заявлена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 30\~000 грн. є явно завищеною та не підтверджена належними та допустимими доказами. З врахуванням обставин справи суд вважає, що сума в розмірі 5\~000 грн. буде розумною та справедливою грошовою компенсацією за завдану моральну шкоду. Відповідно до вимог ст. ст. 10,11 ЦПК України сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Умов звільнення сторін від доказування судом не встановлено. Позивачем надані вільні розрахунки заборгованості, а відповідачем надана довідка про заробітну плату позивача, що свідчать про наявність іншої заборгованості, що не є предметом спору. Даних про нарахування заробітної плати за фактично відпрацьований період чи в період простою відповідачем не надано, як і не доведено факт прогулу тощо. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial