Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

позивач звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середньої заробітної плати за час затримки в проведенні розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що згідно наказу № 1849-к від 19.06.2012р. він був прийнятий на роботу до ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаду сторожа першого розряду на дільницю № 1 служби відомчої охорони, 01.07.2014р. у зв'язку зі змінами в організаційний структурі управління продовжував працювати сторожем служби відомчої охорони. Наказом від 01.03.2018р. № 835-к позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України. Причиною звільнення було невиплата заробітної плати. При звільненні роботодавець не здійснив з позивачем повного розрахунку по заробітній платі, і не здійснив його до часу розгляду справи у суді. Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 38232,75 грн. та 4199,70 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 4199,70 грн., а всього стягнути 42432,45 грн. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву та просили її задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, надав суду відзив на позовну заяву, в яких вказав, що підприємство знаходиться в складному фінансовому становищі, згідно довідки підприємства борг перед позивачем становить 38232,75 грн. Що стосується виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, то вважають безпідставним посилання позивача на те, що при розрахунку середнього заробітку мають враховуватись всі календарні дні в період з 01.03.2018р. по 31.03.2018р. Просить у задоволенні цих вимог відмовити. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата являє собою винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст..115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що [PERSON] працював в Публічному акціонерному товаристві «Запоріжжяобленерго» з 19.06.2012р. по 01.03.2018р. на посаді сторожа служби відомчої охорони відповідно до копії трудової книжки (а.с.8-11). На підприємстві заробітна плата виплачувалася з затримкою, і відповідно до довідки про невиплачену зарплату (а.с.12). З дня звільнення позивача з роботи і до теперішнього часу відповідач не виплатив позивачу заборгованість з заробітної плати, чим порушив норми трудового законодавства, зокрема, ст. 47 КЗпП України та ст. 116 КЗпП України. Згідно ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1 ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації здійснюється в день звільнення. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч. 3 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З огляду на те, що відповідач не провів розрахунок з позивачем при звільненні і до теперішнього часу, вимоги позову про стягнення середнього заробітку за кожен день затримки розрахунку в межах заявлених позовних вимог є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженим Постановою КМ України від 08.02.1995 р. №100, для розрахунку вихідної допомоги і середнього заробітку за весь час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. При обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, що підлягає стягненню, суд враховує, що середньомісячна заробітна плата перед звільненням становить 4199,70 грн. Час затримки розрахунку при звільненні з 01.03.2018р. по 31.03.2018р. становить 19 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 01.03.2018р. по 31.03.2018р. становить 2574,00 грн. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є законними та обґрунтованими, доведені належними і допустимим доказами, тому підлягають задоволенню в повному обсязі з вищенаведених підстав. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: approved