Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка є часткою у праві спільної сумісної власності на майно подружжя після смерті чоловіка [PERSON] та на 1/4 частину зазначеної квартири, як на обов'язкову частку в спадковому майні, яке належить їй після смерті чоловіка. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 20.03.1965 року по [INFO] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За період шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS], в якій позивач проживає на даний час. Зазначена квартира була зареєстрована за її чоловіком [PERSON] на прав власності на підставі довідки ЖБК «Радуга» №157 від 19.03.1996 року. Вважає, що зазначена квартира належить їй та чоловіку на праві спільної сумісної власності подружжя. [INFO] чоловік позивача [PERSON] помер. За життя [PERSON] склав заповіт, в якому належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] заповів сину позивача від першого шлюбу [PERSON], а саме 2/3 частини та своїй племінниці [PERSON] - 1/3 частину. У зв'язку з тим, що зазначена квартира була придбана у період шлюбу позивача та [PERSON], вона є спільним сумісним майном подружжя. Отже, спадщина відкрилась не на всю квартиру, а лише на 1/2 її частину. Інша 1/2 частина позивач вважає, що належить їй, як дружині. Таким чином, вважає, що [PERSON] та [PERSON] мали б успадкувати тільки 1/2 частину вказаної квартири. Крім того, на момент смерті [PERSON] позивачу виповнилось 80 років, тобто вона вже була непрацездатною особою, і відповідно до ст. 1241 ЦК України мала право на обов'язкову частку у спадщині. Після смерті [PERSON] син позивача [PERSON] 18.01.2011 року подав заяву до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. В цей же день була подана заява і [PERSON], на підставі чого була заведена спадкова справа. [INFO] син позивача [PERSON] помер. На день своєї смерті він не встиг оформити свої спадкові права і отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. В липні 2016 року позивач через свого представника звернулась до Девятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя після смерті свого чоловіка [PERSON] та свідоцтва про право власності за законом на обов'язкову частку. Однак, постановою державного нотаріуса від 29.07.2016 року представнику позивача було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя після смерті чоловіка [PERSON] та свідоцтва про право власності за законом на обов'язкову частку, у зв'язку із тим, що позивач своєю заявою від 18.01.2011 року №128 відмовилась від обов'язкової частки, належної їй згідно норм ст. 1241 ЦК України і на отримання свідоцтва про право власності згідно ст. 63 СК України. Зазначила, що вона можливо не в повній мірі зрозуміла зміст заяви, однак в тексті заяви вказано, що вона не претендує на отримання свідоцтва про право власності, але не вказано, що вона відмовляється від своєї власності. З урахуванням викладеного просила позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила справу розглядати без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день і час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у її відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала представник позивача. Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду письмові пояснення в яких при ухваленні рішення покладався на розсуд суду та просив справу розглядати без його участі. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяву представника позивача, письмові пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.03.1965 року по [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про одруження [NUMBER]. За час шлюбу позивачем та [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується довідкою ЖБК «Радуга» №157 від 19.03.1996 року, реєстраційним посвідченням від 17.04.1996 року, інформаційною довідкою Київського міського БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 22.04.2014 року КВ-2014 №55853 та витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 18.05.2011 року та на 17.10.2012 року. Чоловік позивача [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 31.08.2010 року. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З матеріалів спадкової справи №41/2011 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] 21.08.2009 року склав заповіт, згідно якого належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] заповів 2/3 частини квартири [PERSON] та 1/3 частину квартири [PERSON] Позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка є часткою у праві спільної сумісної власності на майно подружжя після смерті чоловіка [PERSON] та на 1/4 частину зазначеної квартири, як на обов'язкову частку в спадковому майні, яке належить їй після смерті чоловіка, на що слід зазначити наступне. Як встановлено вище, квартира [ADDRESS] була придбана позивачем та її чоловіком [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя позивача та [PERSON], та 1/2 частина зазначеної квартири належить позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, як дружині [PERSON] Отже, спадщина, що відкрилась після смерті чоловіка позивача [PERSON] складається з 1/2 частини [ADDRESS]. Крім того, встановлено, що на момент смерті [PERSON] (станом на [INFO]) позивачу виповнилось 80 років, тобто на момент смерті свого чоловіка позивач була непрацездатною особою. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Отже, судом достовірно встановлено, що позивач на момент смерті свого чоловіка [PERSON], який помер [INFO] є непрацездатною, у зв'язку з чим вважає, що позивач має право на обов'язкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Встановлено, що після смерті [PERSON] син позивача [PERSON] та [PERSON], яка була племінницею чоловіка позивача, 18.01.2011 року подали до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом. [INFO] помер син позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 04.11.2012 року. Згідно матеріалів спадкової справи №41/2011 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] свідоцтва про право власності за заповітом видані не були, а отже, [PERSON] за час життя не встиг оформити свої спадкові права. Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №67/2013 року, згідно матеріалів якої останній склав заповіт від 17.10.2012 року на ім'я своєї матері, позивача [PERSON] на все своє майно, з де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що буде йому належати на день смерті, і на що за законом матиме право. Встановлено, що у липні 2016 року позивач через свого представника звернулась до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя після смерті свого чоловіка [PERSON] та свідоцтва про право власності на обов'язкову частку. Проте, постановою державного нотаріуса від 29.07.2016 року представнику позивача було відмовлено у чиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право власності за законом на обов'язкову частку та свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя після смерті чоловіка спадкоємиці [PERSON] Підставою для відмови у видачі вказаних свідоцтв нотаріус зазначила те, що спадкоємиця [PERSON] заявою від 18.01.2011 року №128 від обов'язкової частки належної їй згідно ст. 1241 ЦК України відмовилась, і на отримання свідоцтва про право власності згідно ст. 63 СК України не претендує. Однак, з матеріалів спадкової справи №41/2011 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] не вбачається заяви позивача [PERSON] про відмову від отримання свідоцтва про право власності згідно ст. 63 СК України. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з абзацом 16 п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, враховуючи положення ст. 63 СК України та ч. 1 ст. 1241 ЦК України позивач має право на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка є частковою спільної сумісної власності подружжя та на 1/4 частину, як на обов'язкову частку в спадковому майні, яке належить їй після смерті чоловіка [PERSON] Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 4633,01 грн.

Outcome: approved