Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації про розірвання договору купівлі-продажу квартири від 30.12.13р., відшкодування матеріальної шкоди в сумі 4335,12грн. та моральної шкоди в сумі 5000грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 30.12.2013 року між позивачем та Департаментом праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації був укладений договір купівлі-продажу квартири. Згідно умов договору, позивач передала у власність відповідачу квартиру, а останній зобов'язувався сплатити позивачу за квартиру грошову суму на протязі п'яти днів з моменту підписання цього договору. Позивач належним чином виконувала зобов'язання за даним договором, проте, станом на 22 січня 2014 року жодних коштів на її рахунок від відповідача не надійшло, що є істотним порушенням умов договору і є підставою для його розірвання. З метою врегулювання спору, позивач неодноразово зверталася до відповідача про необхідність проведення розрахунку та розірвання даного договору, однак позивачу в проведенні розрахунку та розірванні договору було відмовлено. Позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду, яка складається з витрат за нотаріальні послуги в сумі 3100,00 грн. та коштів на переказ готівки в сумі 331,00 грн., а також просить стягнути витрати на проведення незалежної оцінки приміщення квартири в сумі 300грн., 3% річних, що в сумі становить 604,12грн. Також, позивач зазначила, що діями відповідача їй була завдана моральна шкода, яка полягає в порушенні звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров'я та яку вона оцінює в сумі 5000 грн. 11.03.2014 року позивач подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, у зв'язку з самостійним розірванням сторонами договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2013року, Тому, просила суд позовні вимоги в частині розірвання даного договору залишити без розгляду (а.с. 37). Також, 11.03.2014 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди на 520грн. Збільшення позовних вимог пов'язано з понесеними позивачем витратами на укладання договору про розірвання договору купівлі-продажу квартири, за нотаріальне посвідчення якого позивачем було сплачено суму в розмірі 300грн., а також з витратами, які позивач зробила при укладанні договору купівлі-продажу, на отримання довідок та направлення поштової кореспонденції з метою урегулювання спору (а.с. 40). Загалом, позивач просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 4855,23грн. Ухвалою суду від 24.03.2014 року позов [PERSON] до Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації залишено без розгляду в частині вимог про розірвання договору купівлі-продажу квартири від 30.12.13р. укладеного між сторонами. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги виходячи з заяви про збільшення позовних вимоги. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила в позові відмовити. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.12.2013 року між [PERSON] та Департаментом праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації було укладено договір купівлі-продажу квартири (а.с. 5-6). Відповідно до п.1.1. договору, [PERSON] (продавець) передала у власність, а Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації (покупець) прийняв у власність квартиру [ADDRESS](а.с.5). Згідно п. 2.1. договору, сума договору становить 386 846,00 грн., які Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації (покупець) зобов'язався сплатити [PERSON] (продавець) протягом п'яти днів з моменту підписання договору (а.с.5). Однак, у встановлений строк відповідач кошти не сплатив. 15.01.2014р. позивач звернулася до відповідача з листом від 14.01.2014р. про розірвання договору шляхом підписання додаткової угоди (а.с. 12). Проте, пропозиція позивача про розірвання договору залишилась без задоволення. Оскільки відповідач відмовився розірвати договір в добровільному порядку, позивач 27.01.2014р. звернулась до суду з позовом про розірвання договору купівлі-продажу від 30.12.13р. у зв'язку з істотним порушенням умов договору. Разом з тим, 13.02.2014 року договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] від 30.12.2013 року за реєстровим №14360, укладений між [PERSON] (продавець) та Департаментом праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації (покупець), було розірвано сторонами в добровільному порядку шляхом укладання нотаріально посвідченого договору (а.с.48). Оскільки, договір розірвано сторонами в добровільному порядку до прийняття рішення, позов в цій частині залишено без розгляду, суд не досліджує обставин істотності порушення відповідачем умов договору та наявності підстав для його розірвання в судовому порядку згідно ст. 651 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно ч. 6 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Отже, чинним законодавством встановлено, що збитки завданні розірванням договору підлягають відшкодуванню лише у разі розірвання договору в судовому порядку у зв'язку з істотним порушенням умов договору. Таким чином, у разі добровільного розірвання договору завдані цим збитки відшкодуванню не підлягають. Крім того, суд вважає, що витрати позивача зроблені при укладанні договору купівлі-продажу та при його розірванні, зокрема оплата за нотаріальні послуги, витрати на отримання різноманітних довідок, оцінку майна, не є збитками в розумінні ч.2 ст. 22 ЦК України та здійснювалися позивачем самостійно з метою продажу квартири, про що також було зазначено в п. 9.1. договору купівлі-продажу від 30.12.2013року та п. 2 договору від 13.02.2014року про розірвання договору купівлі-продажу. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, між сторонами існували договірні відносини, тому при вирішенні питання щодо можливості відшкодування моральної шкоди необхідно встановити наявність порушення договірних зобов'язань та право зацікавленої особи на таке відшкодування. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Оскільки, ні договором купівлі-продажу від 30.12.2013р., ні договором про його розірвання сторони не встановили обов'язок винної сторони відшкодувати моральну шкоду у разі порушення зобов'язання або у разі розірвання договору, підстав для стягнення моральної шкоди не вбачається. Крім того, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов'язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Позивачем з урахуванням заявлених позовних вимог не було доведено наявності передбачених ст. ст. 23, 1167 ЦК України підстав відшкодування відповідачем моральної шкоди. До того ж, чинним законодавством встановлено інші механізми відновлення порушених прав у договірних зобов'язаннях, зокрема стягнення неустойки, процентів, річних. Зокрема, ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було допущено порушення строків розрахунку, а тому суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення 3% річних за 19 дні прострочки в оплаті, що в сумі становить 604,12грн. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки, при поданні заяви про збільшення позовних вимог від 11.03.14р. позивачем було додатково сплачено судовий збір в сумі 243,60грн., чого не вимагалося з огляду на загальну суму позову, та розміру сплаченого судового збору при звернені з позовом, такі витрати слід повернути позивачу. Решта судових витрат підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог згідно ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial