Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Якібчук Оксана Богданівна про визнання недійсним заповіту. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] Стверджує, що вона, як спадкоємець першої черги має право на спадкове майно. Однак після смерті [PERSON] їй стало відомо від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Якібчук О.Б. про наявність заповіту, яким померла заповіла вищевказану квартиру відповідачу. Вважає, що вищевказаний заповіт є недійсним, оскільки в силу свого похилого віку в момент вчинення заповіту спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Просить суд визнати недійсним заповіт від 27.10.2010 року, зареєстрований за №364, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Якібчук О.Б. Позивач та її представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, вважає позов безпідставним. Крім того, просить суд застосувати строк позовної давності. Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Якібчук О.Б. в судове засідання не з'явилася, надала пояснення у яких просить справу розглядати без її участі. Відповідно до ст.169 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності третьої на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи №2-2398/11 (Провадження №2/461/97/13), суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зроблено актовий запис №3032 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.4). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] право власності спадкодавця на яку підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру №[NUMBER] від 05.10.2004 року, виданого згідно з розпорядженням Галицької районної адміністрації №1171 від 05.10.2004 року (справа №2-2398/11, а.с.143). Після смерті [PERSON] залишила заповіт від 27.10.2010 року, зареєстрований в реєстрі за №364, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Якібчук О.Б. (справа №2-2398/11, а.с.151), відповідно до якого спадкодавець - [PERSON] усе свої майно [PERSON], [INFO]. Актом №591 посмертної судово-психіатричної експертизи від 30.08.2013 року встановлено, що встановити чи могла [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 27.10.2010 року є неможливим, у зв'язку із недостатністю даних (а.с.9-15). Висновком судово-психіатричної експертизи №511 від 25.06.2015 року встановлено, що визначити чи могла [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 27.10.2010 року є неможливим, у зв'язку із недостатністю даних (а.с. 130-132). В мотивувальній частині висновку вказано, що можна думати про наявність у [PERSON] розладу психічної діяльності на органічному грунті, однак кваліфікувати його по даним матеріалам справи та медичній документації є неможливим. Ці експертизи, проведені у прядку і відповідності до вимог ст.143 ЦПК України, Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, є науково обгрунтованим, узгоджується з доказами у справі, тому суд вважає його належними доказом. У судовому засіданні експерт [PERSON] надав пояснення про те, що померла [PERSON] перенесла струс головного мозку, внаслідок чого виникли психічні розлади, астенодипресивний синдром. Однак неможливо визначити чи хвороба досягла стійкої форми. Експертам не вдалося встановити чи могла [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 27.10.2010 року, оскільки відсутні оригінали виписки з медичних закладів де лікувалася [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав покази про те, що він є батьком [PERSON] Спірна квартира [ADDRESS] йому як службове житло. У ній він проживав разом із [PERSON] в громадському шлюбі від якого у них народилася дочка [PERSON]. Через деякий час в силу певних обставин він припинив проживати разом із [PERSON], залишив їй квартиру та виїхав до м.Києва. Спірну квартиру у м.Львові йому потрібно було віддати, оскільки це було службове житло. Однак, покази свідка [PERSON] не підтверджують та не спростовують того, що на момент складання заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, що є предметом доказування по даній справі. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу вимог ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У п.18 Постанова Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами , визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, даючи юридичну оцінку поясненням, показам свідків та поданим по справі доказам, враховуючи те, що позивачем не доведено того факту, що на момент складання заповіту [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій, суд дійшов до висновку, що підстави для визнання заповіту недійсним відсутні. Поряд з тим, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до вимог п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на викладене, оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Outcome: dismissed