Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до КП «Облводоканал» ЗОР в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітної платі, середньому заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. В подальшому позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 4 849, 53 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 18.04.2017 року була звільнена з посади бухгалтера КП «Облводоканал» ЗОР за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України наказом №22 від 18.04.2017 року, однак відповідачем не виплачено [PERSON] заборгованість по виплаті заробітної плати за березень 2017 року у сумі 4522, 77 грн. та квітень 2017 року у сумі 2079,45 грн., а також компенсація за невикористану відпустку у сумі 2743,86 грн. Однак після подачі позову, відповідач сплатив заборгованість по заробітній платі за березень-квітень 2017 року та компенсував виплату за невикористану відпустку. Позивач вважає, що відповідачем порушено її трудові права передбачені вимогами ст.117 КЗпП України, оскільки розрахунок по заробітній платі проведено несвоєчасно, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок у розмірі 4 849,53 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги викладені в заяві про зменшення позовних вимог підтримала. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що всі рахунки КП «Облводоканал» на теперішній час арештовані, підприємство має тяжке матеріальне становище, у зв'язку із чим не має можливості вчасно виплачувати компенсації працівникам, а отже вини в його діях щодо несвоєчасного розрахунку із [PERSON] не має, просила суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозв'язок, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом №48к від 20.08.2010 року, [PERSON] була прийнята на роботу в КП «Облводоканал» ЗОР на посаду бухгалтера. На підставі наказу №22к від 18.04.2017 року, [PERSON] була звільнена з займаної посади за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці [PERSON] (а.с. 4). В судовому засіданні встановлено та не заперечено сторонами по справі, що на момент звільнення, а саме 18.04.2017 року, [PERSON] не виплачена заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у сумі 4522,77 грн. та квітень 2017 року у сумі 2079,45 грн., а також компенсація за невикористану відпустку у сумі 2743,86 грн. Також в судовому засіданні встановлено та не заперечено сторонами, що заробітну плату за березень-квітень та компенсацію за невикористану відпустку відповідач сплатив в повному обсязі 24.05.2017 року, що підтверджується квитанцією (а.с. 37). Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Слід зазначити, що несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема заробітної плати, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати, згідно позиції Європейського Суду з прав людини це є прямим порушенням статті першої Протоколу №1 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», де зазначено: «Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Згідно з практикою ЄСПЛ (рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. В судовому засіданні представником відповідача не оспорювався той факт, що розрахунок з позивачем проведено несвоєчасно, однак суду не надано доказів, стосовно відсутності вини відповідача в несвоєчасній виплаті позивачу всіх належних йому сум при звільненні з роботи, що є обов'язком відповідача відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України, за таких обставин позовні вимоги про стягнення заборгованості середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок у розмірі 4 849,53 грн слід задовольнити. Згідно з ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст.88 ЦПК України передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved