Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду 11.10.2017 року з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, мотивуючи його тим, що з 13 липня 2001 року по 23 січня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час перебування у шлюбі сторонами набуто у власність будинковолодіння та земельну ділянку по [ADDRESS], після перейменування та переномерації [ADDRESS]. Позивач просила суд майно спільною сумісною власностю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння та земельну ділянку. В судове засідання сторони по справі не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать матеріали справи. До суду надійшли заяви про розгляд справи за відсутності сторін, відповідно до змісту яких позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд про їх задоволення, а відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі. За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. З 13 липня 2001 року до 28 січня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та рішенням Черкаського районного суду Черкаської області . За час перебування у шлюбі сторонами набуто у власність будинковолодіння та земельну ділянку по [ADDRESS], після перейменування та переномерації [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 20 липня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Дудка Г.І. та державним актом серії [NUMBER] від 19 лютого 2010 року. У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України Відповідно до ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України), у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Абзацом 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», постановлено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Судом встановлено, що питання поділу майна в процесі розгляду справи було вирішено домовленістю між сторонами, згідно заяв, наявних в матеріалах справи, а тому визнання відповідачем позову приймається судом та позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч. 1ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову даного характеру, тобто 320 грн. 00 коп. Решта 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні даного позову в сумі 320 грн., згідно ч. 1ст. 141 ЦПК Українипідлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved