Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно, в розмірі 1/6 частини з усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що з 26 травня 2020 року сторони перебувають у шлюбі. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , яка знаходиться на утриманні позивача. З березня 2021 року шлюбні відносини припинились, відповідач залишився проживати разом з позивачкою, однак матеріальної допомоги їй не надає. На думку позивача відповідач здатен оказувати донці матеріальну допомогу. Ухвалою від 18 травня 2021 року справа прийнята до провадження суддею Луньовою Д.Ю. та відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. В прохальні частині позовної заяви [PERSON] просила справу розглянути без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З урахуванням положень ст. ст. 223, 280\~ЦПК України та позиції позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Клопотань про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] , уклали шлюб 26 травня 2020 року, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище - [PERSON] (а.с. 7). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 липня 2020 року [PERSON] , народилась [INFO] батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). З довідки № 53 від 09 квітня 2021 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] з квітня 2020 року по теперішній час. За вказаною адресою з нею проживають [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). З довідки про доходи, що [PERSON] працює на шахті ім. Г.Г. Капустіна прохідником, йому на період з жовтня 2020 року по березень 2021 року нарахована заробітна плата у розмірі 122\~575,99 грн, за цей період сплачено аліменти в розмірі 24\~607,62 грн. З копії свідоцтва про народження від 19 жовтня 2010 року, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, вони зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені в ст. 181 СК України, за змістом ч. 3 якої кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих учасниками справи доказів. За змістом ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Враховуючи, що відповідач працевлаштований, має стабільний дохід, має на утриманні неповнолітню дитину від першого шлюбу, зважаючи на наведені вище обставини у їх сукупності, а також те, що відповідач відзиву суду не надав та викладені у позовній заяві доводи не спростував, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на утримання дитини належить визначити в заявленому позивачем розмірі щомісячно, починаючи з часу пред`явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст. 191 СК України, до досягнення дитиною повноліття, у відповідності до ст. 180 СК України. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд покладає на відповідача судові витрати.

Outcome: approved