Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання права на завершення процедури приватизації земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0527 га на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим їх переведенням до земель житлової та громадської забудови, шляхом надання Львівською міською радою [PERSON] дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0527 га на [ADDRESS] та здійснення державної реєстрації права власності на цю земельну ділянку, одержанням на її ім`я правовстановлюючого документа через здійснення всіх реєстраційних дій, пов`язаних з державною реєстрацією цієї земельної ділянки, в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її бабця [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 03 серпня 2020 року. Після її смерті відкрилась спадщина, яка в сукупності з іншим майном складається із земельної ділянки орієнтовною площею 0,0527 га [ADDRESS] , призначеної для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку. За життя бабця позивача склала заповіт, посвідчений 18.07.2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А., відповідно своє майно заповіла онучці - позивачу [PERSON] . Після смерті спадкодавця, позивач звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гринишин Л.Б., яка 25 вересня 2020 року відкрила спадкову справу № 05/2020. Після спливу 6 місяців, позивач звернулася до вищевказаного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак, 04.02.2020 року отримала відмову у його видачі, з тих підстав, що відсутні правовстановлюючі документи на ім`я померлої [PERSON] на земельну ділянку, орієнтовною площею 0,0678 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Варто зазначити, що за свого життя, бабця позивача також склала нотаріально посвідчену заяву, в якій, зокрема вказала на те, що вона з 1973 року постійно користується земельною ділянкою, орієнтованою площею 0,0678 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Суміжним землекористувачем є [PERSON] , якому належить земельна ділянка та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана земельна ділянка належить їй згідно рішення Міського відділу комунального господарства Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих № 87 від 15.06.1973 року. Зазначена земельна ділянка надана [PERSON] вищевказаним рішенням в користування з правом побудови літнього садового будинку (за погодженням з районним архітектором і заступником голови земельної комісії міськвиконкому). Оскільки вона з 1973 року відкрито, постійно і одноосібно користувалась зазначеною земельною ділянкою, тому вирішила її приватизувати. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Проте, у 2007 році жодного рішення щодо приватизації вищевказаної земельної ділянки згідно поданої нею заяви не отримала. У 2017 році вона повторно звернулася до Львівської міської ради із заявою про приватизацію вищевказаної земельної ділянки. Отримала від Львівської міської ради відповідь № 2401-4071 від 20.12.2017 року з якої вбачається, що їй необхідно звернутися до спеціалізованої геодезичної організації для отримання відкоригованого топографічного знімання території на якій знаходиться земельна ділянка, якою вона користується, що буде відображати існуючу ситуацію. Маючи твердий намір приватизувати земельну ділянку, орієнтованою площею 0,0678 га, у 2019 році вона уклала угоду із ліцензованою землевпорядною організацією ТзОВ «ГеоБудСтандарт» на проведення робіт з її приватизації. Крім цього, у 2019 році після укладення угоди із ТзОВ «ГеоБудСтандарт» на проведення робіт щодо приватизації вищевказаної земельної ділянки з`ясувалося, що площа земельної ділянки значно зменшилась і на момент подання до Львівської міської ради заяви її площа вже складала 0,0527 га. Отже, як вбачається із вищенаведеного та підтверджується відповіддю Управління земельних ресурсів ЛМР № 2403 вих-96923 від 08.12.2020 року з додатками, [PERSON] 15.08.2019 року за вхідним номером № 3-Л-93899/АП [NUMBER] подала заяву про приватизацію вищенаведеної земельної ділянки із повним пакетом документів. Однак, як вбачається з цієї відповіді на підставі заяви [PERSON] від 15 серпня 2019 року та представлених документів управлінням земельних ресурсів підготовлено проект ухвали «Про надання [PERSON] дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] », який пройшов відповідну процедуру візування у виконавчих органах Львівської міської ради. У зв`язку з визнанням [PERSON] померлою, 02.08.2020 року зазначений проект ухвали не може бути розглянутий на сесії Львівської міської ради. Відтак спадкоємцям майна [PERSON] необхідно звернутися із заявою про зняття з розгляду звернення від 15 серпня 2019 року за № 3-Л-93899/АП-2403 та повернення пакету документів. Отже [PERSON] за життя розпочала процедуру приватизації вищевказаної земельної ділянки, однак її не завершила та не отримала правовстановлюючого документа і не зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку. В свою чергу Львівська міська рада відмовилась продовжувати для спадкоємців процедуру приватизації вищевказаної земельної ділянки, що належала [PERSON] , тому позивач змушена звернутися за захистом своїх прав до суду з метою отримання дозволу на завершення процедури приватизації земельної ділянки з отриманням свідоцтва про право власності на земельну ділянку. [PERSON] висловила свою волю на приватизацію земельної ділянки, померла до прийняття компетентними органами рішення про приватизацію, а тому до позивача переходить право вимагати такої приватизації. Оскільки право власності у неї ще не виникло, вищезазначені обставини унеможливлюють видачу свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи наведе, просить позов задовольнити. Справа поступила до суду 10.02.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.02.2021 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначалось на 15.02.2021 року та було відкладено на 08.04.2021 року у зв`язку із неявкою представника відповідача. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 08.04.2021 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не заперечив щодо позовних вимог позивача та зазначив, що позивач має право на завершення процедури приватизації земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом. Просить ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно перевіривши\~обставини,\~на яких\~вони ґрунтуються, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, позивач [PERSON] , [INFO] є онукою [PERSON] , [INFO] . Відповідно до\~копії свідоцтва\~про смерть серії\~ [NUMBER] від 03.08.2020 року, актовий запис № 1230 вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с.9). Згідно заповіту та Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі вбачається, що [PERSON] заповіла земельну ділянкою, орієнтованою площею 0,0678 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] своїй онуці [PERSON] , [INFO] (а.с.11-12). Згідно нотаріально посвідченої заяви, яку склала [PERSON] вбачається, що вона з 1973 року постійно користується земельною ділянкою орієнтованою площею 0,0678 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана земельна ділянка належить їй згідно рішення Міського відділу комунального господарства Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих № 87 від 15.06.1973 року. Зазначена земельна ділянка надана їй вищевказаним рішенням в користування з правом побудови літнього садового будинку (а.с.13-14). Відповідно до плану земельної ділянки розмір такої складає 0,0527 га (а.с.19). Як вбачається із відповіді Управління земельних ресурсів Львівської міської ради № 2403 вих-96923 від 08.12.2020 року, [PERSON] 15.08.2019 року подала заяву за вхідним номером № 3-Л-93899/АП-2403 про приватизацію вищенаведеної земельної ділянки із повним пакетом документів. Крім того, на підставі заяви [PERSON] від 15.08.2019 року та представлених документів, Управління земельних ресурсів департаменту містобудування підготовлено проект ухвали «Про надання [PERSON] дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] », який пройшов відповідну процедуру візування у виконавчих органах Львівської міської ради. У зв`язку з визнання [PERSON] померлою [INFO] , зазначений проект ухвали не може бути розглянутий на сесії Львівської міської ради (а.с.17-21). З відповіді\~приватного нотаріуса\~Гринишин Л.Б.\~від 04.02.2021\~року вбачається,\~що [PERSON] \~відмовлено у\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за заповітом\~на земельну\~ділянку площею 0,0678 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в установленому законом порядку (а.с.10). Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Статтями 1269-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч.ч.1, 10 статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Частинами 1,\~2\~статті 46\~Закону України\~«Про нотаріат»\~передбачено,\~що нотаріуси\~або посадова\~особа,\~яка вчиняє\~нотаріальні дії,\~має право\~витребовувати від\~фізичних та\~юридичних осіб\~відомості та\~документи,\~необхідні для\~вчинення нотаріальної\~дії.\~Відомості та\~документи,\~необхідні для\~вчинення нотаріальних\~дій,\~повинні бути\~подані в\~строк,\~визначений нотаріусом.\~Цей строк\~не може\~перевищувати одного\~місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду. Крім того, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суд зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії» [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1); перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58,ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (п.3)». Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Так, положеннями Земельного кодексу України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Перехідними положеннями Земельного кодексу України визначено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Крім того, відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. У п.3.5 вказано, що правильною є практика судів, які у випадку не завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку розпочав за життя спадкодавець та не встиг закінчити, визнають за спадкоємцем таке право. Якщо видача державного акта на право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Таким чином,\~судом встановлено,\~що після\~смерті [PERSON] \~відкрилась спадщина\~на належне\~їй майно,\~а саме земельну ділянку орієнтовною площею 0,0527 га на [ADDRESS] , а єдиним спадкоємцем після смерті останньої за заповітом,\~який залишила\~померла, є\~позивач [PERSON] . Успадкувавши спадкове майно, вона успадкувала право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яке мав за життя спадкодавець, але в установленому порядку не може завершити процедуру приватизації та зареєструвати своє право на спадкове майно. За таких обставин, суд вважає, що позивач, прийнявши спадщину після смерті спадкодавця, набула право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали останній, включно із правом на завершення процедури приватизації земельної ділянки та одержання правовстановлюючого документа на таку, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved