Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаними позовами, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20.08.2009 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу нерухомого майна вона продала [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який був єдиним для неї житлом. Договір укладено на вкрай невигідних для неї умовах, під впливом тяжкої для неї обставини (хвороби), внаслідок психологічного тиску на неї з боку [PERSON] Оскільки у неї відсутні близькі родичі, які б могли за нею доглядати, то відповідачка запропонувала їй догляд за нею до самої її смерті в обмін на оформлення за відповідачкою права власності на її житловий будинок. З 1987 року в неї почав погіршуватися зір. В зв'язку з чим вона неодноразово проходила обстеження у лікарів окулістів, що і було неодноразово зафіксовано в її амбулаторній картці. На час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.08.2009 року вона майже нічого не бачила, тому нею і було підписано даний договір, оскільки вона вважала, що підписує договір довічного утримання. Вона є юридично необізнаною, хворою людиною, на час укладення правочину їй не було роз'яснено до кінця її права, та різницю між укладенням договору купівлі-продажу та договором довічного утримання, тому нею, у зв'язку із своєю необізнаністю і було підписано даний договір, вважаючи, що це і є договір довічного утримання. Тобто, згідно попередньої усної домовленості між нею та відповідачкою, вона до самої своєї смерті буде жити в своєму будинку, а відповідачка буде за нею доглядати. Але ж як з'ясувалося пізніше нею було скоєно фатальну помилку та укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Після оформлення договору ставлення до неї [PERSON] значно погіршилося, хоча вона і продовжувала мешкати в своєму будинку. Тому вона не одразу зрозуміла, який договір нею було укладено. Лише в лютому 2014 року [PERSON] їй було повідомлено, що між нею та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Як їй було обіцяно, вона буде з лютого 2014 року мешкати разом з відповідачкою, натомість, після її переїзду за адресою відповідачки, її було заселено до житлового будинку, який був непридатним для проживання, оскільки він не відповідав жодним санітарним нормам, в даному будинку були відсутні як вода так і санвузол. Після того, як вона висловила незадоволення умовами життя, відповідачкою було їй повідомлено, що оскільки вона підписала в 2009 році договір купівлі-продажу свого будинку, то вона відповідачка є на теперішній час власницею цього домоволодіння, яке вона і збирається продавати. Якби вона була здоровою людиною, вона б ні за яких обставин не уклала договір купівлі-продажу свого будинку єдиного для неї житла. При підписанні договору, вона не звернула уваги на той факт, що відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу житлового будинку загальна вартість будинку становить 49 347 грн., але нею за продаж її будинку було отримано лише 3000 грн. Тривалий час вона хворіє, жодного разу відповідачка не поцікавилась її станом здоров'я, не доглядала за нею, жодним чином не намагалась допомогти їй, як матеріально так і морально, що також є дуже показовим. Оскільки це ще раз підтверджує той факт, що відповідачка шляхом обману вимусила її підписати договір купівлі-продажу її житлового будинку, за який нею було отримано мізерні кошти, які не відповідали справжній вартості її житлового будинку. У зв'язку з неправомірними діями зі сторони відповідачки вона зазнала значної моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях та хвилюваннях. На деякий час вона була позбавлена можливості реалізувати свої уподобання та бажання, як звичайна людина, яка вела досить енергійний спосіб життя, що викликало у неї моральні страждання. Ці переживання та хвилювання негативно позначилися на її психічному стані, усвідомлення того факту, що на теперішній час в неї немає житлового будинку, а також відповідачкою не повернуті кошти за житловий будинок в повному обсязі, змушує її весь час сильно нервувати і переживати. Протиправні дії відповідачки спричинили порушення її звичного життєвого укладу, тому що у неї з'явилася необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато свого часу. Відшкодування заподіяної їй моральної шкоди визначає в сумі 60 000 грн. Ця сума обумовлена глибиною її душевних страждань, значним погіршенням внаслідок цих страждань стану її здоров'я та необхідністю захищати свої права у судовому порядку. Вона була змушена прикладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя. У зв'язку з цим, позивач, посилаючись на норми ст.. ст.. 203, 215, 216, 225, 229, 230, 233, 525, 526, 1049, 1166 - 1168 ЦК України, просить суд визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу О.А.Харченко та зареєстрованого в реєстрі № 1230, між [PERSON] та [PERSON], недійсним; стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в розмірі 46 347 грн. та моральну шкоду в розмірі 6000 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, пояснив обставини справи таким чином як вони викладені вище, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнав. Підтримав надані суду письмові заперечення. Третя особа - Приватний нотаріус Синельниківського міського нотаріального округу Харченко О.А. в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, підтримав надані суду письмові заперечення. Також пояснив, що позов є надуманим. Позивачка договір купівлі-продажу читала, при цьому користувалася окулярами. На те, що вона нічого не бачить, вона не скаржилася, тому у нього не виникло підозри щодо вад її зору. Позивачка власноручно писала та підписувала заяву про те, що в будинку не перебувають неповнолітні особи. В договорі позивачка також особисто писала, що отримала кошти в сумі 3000 грн. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є головою квартального комітету з 2006 року. Перед оформленням договору, [PERSON] розмовляла із [PERSON], щоб укласти договір довічного утримання. [PERSON] йому повідомляла, що їздила до нотаріуса, де було вирішено питання щодо її догляду. На даний час у [PERSON] поганий зір, вона не може нічого прочитати. В 2013 році [PERSON] в присутності [PERSON] та її чоловіка сказала йому, що вони будуть її доглядати. Під час укладення договору у нотаріуса він не був присутній, хоча радив [PERSON] укласти договір довічного утримання. Також йому відомо, що коштів за продаж будинку [PERSON] не отримувала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 2011 року проживає з [PERSON] по сусідству. [PERSON] є адекватною особою, об'єктивно сприймає обставини подій та розуміє свої дії. В 2012 році вона доглядала за [PERSON], у якої проживали її діти як квартиранти. [PERSON] їй розказувала, що в серпні 2009 року до неї їздили [PERSON] доглядати за нею та готували документи на продаж будинку. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третю особу, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, приходить до наступного висновку. На підставі договору дарування від 22.04.2004 року та зареєстрованого Синельниківським МБТІ позивачка [PERSON] є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] 20.08.2009 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] який був посвідчений приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Харченко О.А. та зареєстрований в реєстрі № 1230. Для укладення даного договору [PERSON] 05.08.2009 року зверталася із заявою № 1164 до Синельниківського МБТІ для видачі їй витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме, для його продажу. Під час оформлення договору купівлі-продажу 20.08.2009 року позивачкою приватному нотаріусу Харченко О.А. була написана заява про те, що в даному будинку неповнолітні діти не зареєстровані та права користування цим майном не мають. Дана заява підписана [PERSON], її паспорт нотаріусом оглянуто, особу за ним встановлено та справжність її підпису перевірено. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.08.2009 року, виданого Синельниківським МБТІ, в примітках зазначено, що витяг виданий для відчуження, що за заявою власника відчужується жилий будинок [ADDRESS]. Згідно п. 8 договору купівлі-продажу продавець зобов'язується звільнити будинок, що відчужується, та знятись з реєстраційного обліку в строк до 01.10.2009 року. Згідно п. 10 договору купівлі-продажу сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір, цей договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз'яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають, однаково розуміють суть та текст цього договору. Згідно п. 11 договору цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумі та ясній пам'яті, відповідає дійсним намірам сторін, зміст статей законодавства, які зазначені в договорі, сторонам відомі та зрозумілі. Згідно п. 12 договору право власності на будинок, що відчужується за цим договором, переходить до покупця з моменту державної реєстрації цього договору. Договір підписаний сторонами, а саме, покупцем [PERSON] та продавцем [PERSON], яка також зазначила, що отримала гроші в сумі 3000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою ст.. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно ст.. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 19, п. 20 Постанови відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття229 ЦК (435-15), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до п. 21, п. 23 Постанови при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Отже, існування жодних обставин, на які посилалась позивачка, на момент вчинення нею правочину судом встановлено не було. З пояснень приватного нотаріуса, які підтверджені письмовими матеріалами справи, вбачається, що позивачка особисто зверталась із заявою до Синельниківського МБТІ для видачі їй витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно з метою відчуження житлового будинку, на час вчинення правочину користувалася окулярами, читала текст договору, власноручно ставила в ньому свій підпис й зазначила про отримання нею грошей в сумі 3000 грн., особисто писала заяву на ім'я приватного нотаріуса та підписувала її. Крім того, суду не було надано жодних належних підтверджень, що на час вчинення спірного правочину позивачка заявляла про свій намір укласти з відповідачкою договір довічного утримання. Дані обставини, а також зміст пунктів 8 - 12 спірного договору дають суду підстави вважати, що позивачкою спірний договір укладено добровільно та вона розуміла суть та текст цього договору. Крім того, свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] є адекватною особою, об'єктивно сприймає обставини подій та розуміє свої дії. Суд не приймає до уваги копії виписок з амбулаторної карти [PERSON], оскільки вони не свідчать про те, що вона майже нічого не бачить. Крім того, приватний нотаріус пояснив, що на час вчинення правочину позивачка користувалася окулярами, не скаржилася на поганий зір та читала текст договору, внаслідок чого у нього не виникло жодних підозр стосовно вад її зору. Посилання позивачки на підписання нею договору у зв'язку з її необізнаністю, вважаючи, що це і є договір довічного утримання, є безпідставними, оскільки незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним. До показань свідка [PERSON], суд відноситься критично та не враховує їх як підставу для визнання спірного договору недійсними, оскільки з них не встановлено, що саме на момент вчинення правочину існували зазначені в позові обставини. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду, у зв'язку з чим в їх задоволенні необхідно відмовити. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачки грошових коштів в розмірі 46 347 грн. та моральної шкоди в сумі 6000 грн., то суд зазначає наступне. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Оскільки судом встановлено, що позивачка на час вчинення нею спірного договору розуміла свої дії, будь-яких протиправних дій з боку відповідачки по відношенню до [PERSON] та до житлового будинку [ADDRESS] встановлено не було, то суд приходить до висновку про безпідставність зазначених позовних вимог, внаслідок чого вони також задоволенню не підлягають. Крім того, представником відповідача було заявлено про застосування до позовних вимог строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Оскільки судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог з інших вищезазначених підстав, то в даному випадку є недоцільним застосування позовної давності для відмови в позові. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з чим згідно правил ст.. 88 ЦПК України, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору та ухвалення рішення на користь відповідача, судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed