Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області із позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS]. За даною адресою зареєстрований [PERSON], [INFO], однак фактично не проживає з серпня 2002 року. Речей відповідача в будинку не має, де фактично проживає повідомляти не бажає, в добровільному порядку зніматись з реєстрації не бажає. Оскільки фактично в будинку відповідач зареєстрований, але не проживає позивач не може скористатись пільгами, передбаченими законодавством України та отримувати субсидію на комунальні послуги, чим об'єктивно порушуються її права, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] до судового засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши докази та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить будинок [ADDRESS], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №34414380 від 07.06.2012 (а.с. 7), технічним паспортом садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 19). Як вбачається з довідки Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області за вих. №4145 від 02.08.2017, за адресою: [ADDRESS], зареєстрований, але фактично не проживає [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до акту підтвердження не проживання від 02.08.2017, складеного депутатом Новопсковської селищної ради Калініченко М.В., у присутності громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтверджено факт не проживання по [ADDRESS], з 15.08.2002 громадянина [PERSON], 1976 року народження, який фактично проживає за межами України (а.с. 8). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину) будинку, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідач в спірному будинку не проживає більше шести місяців, то він втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, враховуючи намір позивача щодо усунення перешкод у здійсненні ним права розпоряджатися своїм майном, а також те, що відповідач був відсутнім за вищевказаною адресою понад шість місяців, суд вважає відповідача [PERSON]таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. Відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» «реєстрація» - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізовані соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п.п. 3,4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи те, що відповідач заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені матеріалами справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена сума судового збору, що складає 640 грн.

Outcome: approved