Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі, еквівалентній 30 216 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, та неустойку за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 230 000,00 грн.; звернути стягнення в рахунок задоволення цих вимог на предмет іпотеки - належну відповідачу квартиру, виселити з неї відповідача; стягнути з відповідача заборгованість в сумі, еквівалентній 5 669 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, та неустойку в розмірі 201 600,00 грн.; покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що 01.10.2007 року був укладений договір позики, за яким позивач позичила відповідачеві 19 000 доларів США на строк до 01.09.2010 року, та іпотечний договір, за яким відповідач передала позивачеві в іпотеку квартиру [ADDRESS] із визначенням можливих способів звернення на неї стягнення, в тому числі шляхом обернення у свою власність. Крім того, 13.03.2008 року між ними був укладений ще один договір позики, згідно умов якого відповідач позичила у позивача ще 6 500 доларів США на строк до 13.03.2009 року. Відповідач свій обов'язок з повернення позичених коштів не виконала і, незважаючи на вжиті позивачем заходи позасудового врегулювання спору, сплатила борг лише частково, повернувши 1 850 доларів США за договором позики від 01.10.2007 року і 3 450 доларів США за договором позики від 13.03.2008 року. У зв'язку з цим, за договором позики від 01.10.2007 року позивач вважає належними до стягнення з відповідача на її користь гривневого еквіваленту неповернутої частини позики в розмірі 17 150 доларів США, збільшеної на три проценти річних за час прострочення в розмірі 2 309 доларів США, а також процентів за користування позиченими коштами в розмірі 10 757 доларів США і неустойку в сумі 230 000,00 грн. В рахунок задоволення цих вимог позивач просить звернути стягнення на передану їй в іпотеку квартиру [ADDRESS] шляхом набуття на неї права власності. За договором позики від 13.03.2008 року позивач вважає належними до стягнення з відповідача на її користь гривневого еквіваленту неповернутої частини позики в розмірі 3 050 доларів США, збільшеної на три проценти річних за час прострочення в розмірі 505 доларів США, а також процентів за користування позиченими коштами в розмірі 2 114 доларів США і неустойку в сумі 201 600,00 грн. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судове засідання не з'явилася, надала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, в разі неявки відповідача наполягала на заочному розгляді справи. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчать конверти із судовими повістками, надісланими за зареєстрованим місцем проживання відповідача, але повернутими до суду з відмітками пошти «за закінченням терміну зберігання». За відсутності заперечень позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, без фіксування технічними засобами в силу ст. 197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі / ст. 11 ЦПК України /. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень / ст. ст. 10, 60 ЦПК України /. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу / ч. 1 ст. 533 ЦК України /. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства / ст. 536 ЦК України /. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) / ч. 1 ст. 610 ЦК України /. У разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема сплата неустойки, або законом / ст. 611 ЦК України /. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками / ст. 1046 ЦК України /. Згідно з ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передала відповідачеві в позику 19 000 доларів США, а відповідач прийняла їх і зобов'язалася повертати частинами по 250 доларів США не пізніше 01 числа кожного місяця в період до 01 серпня 2010 року і здійснити остаточне повернення позики в сумі 10 500 доларів США не пізніше 01.09.2010 року (а.с. 20). Договір позики від 01.10.2007 року викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є. В. за реєстровим № 1837. В п. 2 договору позики від 01.10.2007 року відповідач отримала від позивача зазначені в цьому договорі валютні цінності ще до його підписання. Отже, внаслідок свого реального характеру, договір позики від 01.10.2007 року є укладеним і належним чином виконаним перед відповідачем з боку позивача шляхом передання їй предмета позики у повному обсязі. За прострочку виконання зобов'язання по поверненню позики сторонами встановлено в п. 3 договору обов'язок відповідача сплатити на користь позивача неустойку в розмірі 100,00 грн. за кожен день прострочки. При цьому, сторони домовилися, що для вимог про стягнення неустойки має застосовуватися збільшений строк позовної давності тривалістю 1 000 днів. Позивач зазначає, що відповідач не виконала у повному обсязі свій обов'язок з повернення їй позичених коштів за договором позики від 01.10.2007 року, а повернула їй лише перші передбачені умовами договору шість платежів по 250 доларів США і 01.05.2008 року - ще 350 доларів США, а всього - 1 850 доларів США. Неповернутими за розрахунками позивача залишилися позичені у неї відповідачем кошти в сумі 17 150 доларів США. Відповідачем не представлені суду докази повернення нею позивачеві боргу в іншому аніж зазначено в позові розмірі. Матеріали справи також не містять доказів повного чи часткового виконання відповідачем договору позики від 01.10.2007 року. Позивачем суду надані докази направлення нею відповідачу вимоги від 26.04.2013року та повторної вимоги від 29.07.2013 року про усунення порушення виконання зобов'язань з повернення боргу за договором позики від 01.10.2007 року з викладом змісту порушених зобов'язань, вимогою про їх виконання у 30-денний строк та з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання та вимогою про добровільне виселення, в яких позивачем було так само вказано, що розмір невиконаного відповідачем зобов'язання з повернення їй боргу становить 17 150 доларів США. Судом встановлено, що повторна вимога позивача від 29.07.2013 року була отримана відповідачем 08.08.2013 року (22-39). Зважаючи на це, суд враховує твердження позивача про часткове виконання відповідачем її зобов'язань з повернення позивачеві боргу за договором позики і виходить із залишку неповернутої частини позики в сумі 17 150 доларів США і вважає належною до стягнення з відповідача на користь позивача гривневого еквіваленту неповернутої частини позики саме в цьому розмірі. Національним банком України встановлено офіційний курс гривні до долара США на 31.03.2015 року на рівні 2344.2625грн. за 100,00 доларів США. Таким чином, заборгована сума позики належної до стягнення з відповідача на користь позивача в розмірі 17 150 доларів США на рівні 2344.2625грн. за 100,00 доларів США еквівалентна в національній валюті 401996 грн. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на отримання від позичальника процентів за користування позиченими коштами за весь період строку договору позики. Між сторонами укладено договір на строку з 01.10.2007 року по 01.09.2010 року. Розрахунок відсотків за користування позикою визначається у урахуванням зазначення в позові позивачем періодичної сплати сум відповідачем за період строку, визначеного договором. Розмір облікової ставки НБУ за період з 1992 року по 2014 рік надано позивачем (а.с. 40). За користування відповідачем позикою в розмірі 19 000 доларів США протягом 31 дня в період з 01.10.2007 року по 01.11.2007 року, коли встановлена Національним банком України облікова ставка становила 8,0%, сума процентів становить 129 доларів США; за 30 днів користування позикою в сумі 18 750 доларів США в період по 01.12.2007 року при обліковій ставці на рівні 8,0% сума процентів дорівнює 123 доларам США; за 31 день користування позикою в сумі 18 500 доларів США по 01.01.2008 року при ставці 8,0% сума процентів дорівнює 125 доларам США; за 31 день користування позикою в сумі 18 250 доларів в період по 01.02.2008 року при ставці 10,0% сума процентів дорівнює 155 доларам США; за 29 днів користування позикою в сумі 18 000 доларів США до 01.03.2008 року при ставці 10,0% сума процентів дорівнює 143 доларам США; за 31 день користування позикою в 17 750 доларів США у період до 01.04.2008 року при ставці 10,0% сума процентів дорівнює 150 доларам США; за 29 днів користування позикою в 17 500 доларів США у період до 30.04.2008 року при ставці 10,0% сума процентів дорівнює 139 доларам США; за 1 день користування позикою в 17 500 доларів США до 01.05.2008 року сума процентів склала 5 доларів США; за користування позикою в сумі 17 150 доларів США: протягом 410 днів в період по 15.06.2009 року при обліковій ставці на рівні 12,0% сума процентів складає 2 311 доларів США, протягом 58 днів до 12.08.2009 року при ставці 11,0% - 299 доларів США, протягом 300 днів до 08.06.2010 року при ставці 10,25% - 1 444 долари США, протягом 30 днів до 08.07.2010 року при ставці 9,5% - 133 долари США, протягом 33 днів до 10.08.2010 року при ставці 8,5% - 131 долар США, протягом 22 днів до 01.09.2010 року при ставці 7,75% - 80 доларів США, а всього - 5 367 доларів США, що згідно курсу НБУ на день ухвалення рішення на рівні 2344.2625 грн. за 100,00 доларів США становить 125802,48 грн. В період часу після закінченні строку договору, правовідносини сторін регулюються нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України та умовами договору в частині неустойки за невиконання відповідачем її зобов'язань, що унеможливлює подвійне покарання відповідача за одне й те саме порушення, тому суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо нарахування відсотків за користування позикою після закінчення строку користування позикою. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання з відповідача трьох процентів річних від простроченого поверненням боргу в сумі 17 150 доларів США. В позовній заяві, позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних за період з 07.06.2008 року по день звернення до суд 23.09.2014 року. Проте суд вважає зазначений період необґрунтованим, оскільки п.1 Договору визначено, що позичальник зобов'язується повернути суму боргу не пізніше 01.09.2010 року. Абзацом 2 п.2 Договору визначено, що прострочення зобов'язання є недотримання строку останнього повернення, який передбачено п.1 Договору., а також про строчка будь-якого з повернень більш ніж на п'ять днів. В останньому випадку позичальник має право достроково вимагати виконання зобов'язання. Прострочення виконання зобов'язання за п.1 Договору починається з наступного дня після 07.09.2010 року, що. по день звернення до суду з позовом 23.09.2014 року , складає 1 478 днів. За розрахунком 3% річних на суму боргу 17150 доларів США. складає: 17150 х 3% /100%/ 365 дн. х 1478 дн. =2 083 доларів США, що за курсом НБУ 2344.2625 грн. за 100 доларів США складає 48825,52 грн. Оскільки позивач мав право за умовами Договору достроково вимагати виконання зобов'язання в наслідок порушення з 07.06.2008 року, відповідно до п. 3 Договору має право на отримання пені в розмірі 100,00 грн. з дня виникнення права дострокової вимоги по день звернення до суду 23.09.2014 року, що складає 2300 днів, загальний розмір якої дорівнює 230000,00 грн. Оскільки в позовній заяві, позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних та пеню саме по день звернення до суду 23.09.2014 року, суд розглядає позов в межах позовних вимог. Таким чином суд загальна сума заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2007 року, посвідченого нотаріально за реєстровим № 1837, дорівнює 806 624 гривні, яка складається з: основної суми боргу в розмірі 17 150 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 401996 гривень; відсотків за користування позикою в розмірі 5367 (доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 125 802 гривні 48 копійок; трьох відсотків річних від простроченої суми боргу в розмірі 2083 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 48 825 гривень та пені в розмірі 230 000 гривень. В забезпечення виконання зобов'язань відповідача за договором позики від 01.10.2007 року, відповідач передала позивачеві в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру під [ADDRESS], про що між ними був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений нотаріусом Гриценком Є. В. за № 1839 (а.с. 43). В рахунок задоволення вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 01.10.2007 року позивач просить стягнення на заставлене в забезпечення цього боргу іпотечне майно - квартиру [ADDRESS] - шляхом набуття на неї права власності на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним, з урахуванням цих норм права, не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому, в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, належний іпотекодавцю, який не є позичальником, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про звернення стягнення на передану їй відповідачем в іпотеку квартиру [ADDRESS] шляхом набуття права власності в рахунок задоволення вимог за договором позики від 01.10.2007 року у загальному розмірі 806 624 гривні, яка складається з: основної суми боргу в розмірі 17 150 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 401996 гривень; відсотків за користування позикою в розмірі 5367 (доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 125 802 гривні 48 копійок; трьох відсотків річних від простроченої суми боргу в розмірі 2083 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 48 825 гривень та пені в розмірі 230 000 гривень Але одночасне задоволення вимог про звернення стягнення на заставлене майно та суми заборгованості може призвести до подвійного стягнення з відповідача суми боргу. Згідно п. 42 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року, якщо особа позичальника не є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення ст. 11 Закону України «Про іпотеку», суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Тому, задовольняючи вимогу позивача про звернення стягнення на квартиру, передану в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань відповідача за договором позики від 01.10.2007 року, суд відмовляє позивачу в задоволенні її вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за цим договором. Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, в ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону встановлений певний порядок дій іпотекодержателя: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у цей або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено і в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 26.04.2013 року та 09.07.2013 року позивач направляла відповідачу за адресою реєстрації її місця проживання вимоги про усунення порушення виконання зобов'язань з повернення боргу за договором позики з викладом змісту порушених зобов'язань, вимогою про їх виконання, попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання та вимогою про добровільне виселення. Вимога від 09.07.2013 року отримана відповідачем 08.08.2013 року. Таким чином, позивачем дотримано передбачену ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», процедуру направлення відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення не менш ніж за 30 днів до подання в суд позову із вимогою про примусове виселення, і тому суд вважає цю вимогу також обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Крім того, судом встановлено, що 13.03.2008 року був укладений ще один договір позики, за яким позивач передала відповідачеві в позику 33 150,00 грн., що еквівалентно 6 500 доларів США, а відповідач прийняла їх і зобов'язалася повертати частинами у визначені умовами договору порядку та строки, здійснивши остаточне повернення позичених коштів не пізніше 13.03.2009 року (а.с. 48). В п. 2 договору позики від 13.03.2008 року відповідач зазначила, що одержала вказані в цьому договорі грошові кошти ще до його підписання. За прострочку виконання відповідачем її зобов'язань за цим договором сторони встановили обов'язок відповідача сплатити штрафна користь позивача в розмір 100,00 грн. за кожен день прострочки, починаючи з 14 березня 2009 року. Договір позики від 13.03.2008 року посвідчений нотаріально приватним нотаріусом ХМНО Алейніковою Л. П. за № 440. В порушення умов договору, відповідач не виконала свого обов'язку і повернула позичені кошти лише частково на суму 3 450 доларів США. Неповернутою залишилася частина позичених коштів в сумі 3 050 доларів США, що зазначається позивачем. Національним банком України встановлено офіційний курс гривні до долара США на 31.03.2015 року на рівні 2344.2625 грн. за 100,00 доларів США. З урахуванням офіційного курсу гривні до долара США на 31.03.2015 року на рівні 2344.2625 грн. за 100,00 доларів США, належний до стягнення з відповідача на користь позивача гривневий еквівалент неповернутої частини позики в сумі 3050 доларів США дорівнює 71492 грн. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на отримання від позичальника процентів за користування позиченими коштами за весь період строку договору позики. Між сторонами укладено договір на строку з 13.03.2008 року по 13.03.2009 року. Розрахунок відсотків за користування позикою визначається у урахуванням зазначення в позові позивачем періодичної сплати сум відповідачем за період строку, визначеного договором. З огляду на наведене вище обґрунтування, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення на його користь процентів за користування відповідачем коштами, позиченими у позивача за договором від 13.03.2008 року, частково, розрахувавши їх наступним чином з урахуванням повернутих сум за договором позики,які зазначені позивачем. Розмір облікової ставки НБУ за період з 1992 року по 2014 рік надано позивачем (а.с. 40). За користування відповідачем позикою в сумі, еквівалентній 6 500 доларів США, протягом 25 днів в період з 13.03.2008 року по 07.04.2008 року, коли встановлена Національним банком України облікова ставка становила 10,0%, розмір процентів становить суму, еквівалентну 44 доларам США; за 23 дні користування позикою в сумі, еквівалентній 6 350 доларам США, в період по 30.04.2008 року при обліковій ставці на рівні 10,0% сума процентів дорівнює еквіваленту 40 доларів США; за 13 днів користування позикою в сумі, еквівалентній 6 350 доларам США, до 13.05.2008 року при ставці 12,0% сума процентів дорівнює еквіваленту 27 доларів США; за 61 день користування позикою, еквівалентною 5 550 доларам США, в період по 13.07.2008 року при ставці 12,0% сума процентів дорівнює еквіваленту 111 доларів США; за 31 день користування позикою, еквівалентною 5 150 доларам США, до 13.08.2008 року при ставці 12,0% сума процентів дорівнює еквіваленту 52 доларів США; за 31 день користування позикою, еквівалентною 4 750 доларам США, у період до 13.09.2008 року при ставці 12,0% сума процентів дорівнює еквіваленту 48 доларів США; за 49 днів користування позикою, еквівалентною 4 350 доларам США, у період до 01.11.2008 року при ставці 12,0% сума процентів дорівнює 70 доларам США; за 132 дні користування позикою в сумі 3 950 доларів США, до 13.03.2009 року при ставці в 12,0% сума процентів склала еквівалент 171 доларів США, а всього - 563 доларів США, що згідно курсу НБУ на день ухвалення рішення на рівні 2344.2625 грн. за 100,00 доларів США становить 13196, 72 грн. В період часу після закінченні строку договору, правовідносини сторін регулюються нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України та умовами договору в частині неустойки за невиконання відповідачем її зобов'язань, що унеможливлює подвійне покарання відповідача за одне й те саме порушення, тому суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо нарахування відсотків за користування позикою після закінчення строку користування позикою. За період часу після закінченні цього строку, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та умов договору, позивач має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від неповернутої частини позики та на нарахування неустойки. Позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 3050 доларів США за період з 18.03.2009 року по день звернення до суду 23.09.2014 року, що складає 2016 днів. За розрахунком 3% річних на суму боргу 3050 доларів США. складає: 3050 х 3% /100%/ 365 дн. х 2016 дн. =505 доларів США, що за курсом НБУ 2344.2625 грн. за 100 доларів США складає 11837,20 грн. За такий самий період з 18.03.2009 року по день звернення до суду 23.09.2014 року, що складає 2016 днів, суд задовольняє вимогу позивача і про стягнення з відповідача на її користь неустойки за п. 4 Договору позики від 13.03.2008 року з розрахунку 100,00 грн. за кожен день прострочення виконання зобов'язань, загальний розмір якої становитиме результат від множення розміру щоденної неустойки на 2 016 днів прострочення і дорівнює 201600,00 грн. Позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних та пені заявлені саме по день звернення до суду 23.09.2014 року, тому судом розглядається справа в межах позовних вимог. Таким чином загальна сума заборгованості за договором позики від 13.03.2008 року дорівнює 298 125 грн. 92 коп.,, яка складається з: основної суми боргу в розмірі 71 492 гривень, що еквівалентно за курсом НБУ 3050 доларів США; відсотків за користування позикою в розмірі 13 196 гривень 72 копійки, що еквівалентно за курсом НБУ 563 долара США; трьох відсотків річних від простроченої суми боргу в розмірі 11837,20 гривень, що еквівалентно за курсом НБУ 505 доларів США та пені в розмірі 201 600 гривень . Враховуючи наведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial