Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про зняття арешту з майна, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.01.2008 року Новоархангельським райсудом Кіровоградської області був виданий судовий наказ 2-Н-12/2008, відповідно до якого із позивача на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» було стягнено 4569 грн.69 коп. Даний наказ було направлено на примусове виконання Новоархангельському відділу ДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області. При зверненні до державного реєстратора з наміром укласти договір оренди своєї земельної ділянки вона дізналась про те, що постановою Новоархангельського районного відділу ДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області б/н від 10.04.2009 року було накладено арешт на все майно, яке належить позивачу на праві власності, у тому числі і на її земельну ділянку. Із відповіді Новоархангельського районного відділу ДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області від 27.07.2018 року позивачу стало відомо про те, що державним виконавцем винесено постанову від 23.03.2009 року, якою, у відповідності до п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року виконавчий документ повернуто стягувану за його заявою, матеріали виконавчого провадження знищено. Даних , які б свідчили про повторне звернення стягувача до ДВС та відкриття провадження немає, з чого вбачається, що виконавче провадження не поновлювалось та повторно не відкривалось. Тому на даний час накладення арешту на майно позивача є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки порушує її право на вільне розпорядження своїм майном. Позивач в судове засідання не з'явилась, від її представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з'явився, просив справу слухати за його відсутності, просив у позові відмовити з підстав зазначених у наданому відзиві. Представник Новоархангельського районного відділу ДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області в судове засідання також не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, із зазначенням, що жодних заяв та клопотань відділ немає. Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, 25.01.2008 року Новоархангельським райсудом Кіровоградської області був виданий судовий наказ 2-Н-12/2008, відповідно до якого із [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» було стягнено 4569 грн.69 коп. Згідно відповіді Новоархангельського районного відділу ДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області від 27.07.2018 року на запит представника позивача зазначено, що згідно спеціального розділу на виконанні у відділі знаходився судовий наказ 2-Н-12/2008 від 25.01.2008 року про стягнення із [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» боргу 4569 грн.69 коп. В ході виконання вищезазначеного виконавчого документа, 23.03.2009 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа в порядку визначеному п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» ( редакція, що діяла на час прийняття рішення). Також згідно вказаної відповіді встановлено, що терміни зберігання завершеного виконавчого провадження закінчились і матеріали виконавчого провадження знищені. Згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 08.06.2018 року існує тип обтяження, а саме арешт нерухомого майна боржника [PERSON], зареєстрований 13.04.2011 року за № 11069358 реєстратором Кіровоградської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження, б/н, виданої 10.04.2009 року ВДВС Новоархангельського РУЮ. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції станом на дату звернення до суду з даним позовом, арешт з майна чи коштів боржника може бути знятий за рішенням суду. У відзиві на позовну заяву представник банку зазначає, що спори про право, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядається в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, а на рішення державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України. Тому арешт майна, який стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби слід розглядати в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України. По суті спору представником не зазначено у відзиві обґрунтування заперечення проти позовних вимог. Так, відповідно до вимог ст..447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Тобто, даною нормою констатовано таке право звернення сторони виконавчого провадження. Аналогічне роз'яснення дано і у п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» де зазначено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У даному роз'ясненні також констатовано право на таке звернення саме сторони виконавчого провадження. Оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач на час звернення до суду з позовом не є стороною виконавчого провадження, саме виконавче провадження знищене, тому захист прав позивача можливий лише в порядку цивільного судочинства. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тому з врахуванням вищевикладеного, суд визначає такий спосіб захисту прав позивача, який не суперечить закону. Крім того, судом також встановлено, що дані про обтяження внесені були до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 13.04.2011 року відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження, б/н, виданої 10.04.2009 року ВДВС Новоархангельського РУЮ вже після винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа від 23.03.2009 року, що само по собі суперечить суті накладення арешту на нерухоме майно. Дані щодо іншого виконавчого провадження, або інших підстав накладення арешту на майно сторонами до справи не надано. Тобто, за вищевказаних обставин, як встановлено в ході розгляду справи, наразі відсутнє будь-яке відкрите виконавче провадження з приводу примусового виконання будь-якого рішення, де боржником є позивач. Накладення арешту на майно позбавляє позивача вільно розпоряджатися своєю власністю, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved