Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністюпосилаючись на те, що [INFO] року в с. Зінці, Полтавського району помер [PERSON], який являвся власником жилого будинку з надвірними побудовами, що знаходиться в [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці державного фонду площею 0,08 га. З 1997 року, позивачка, та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет та вели спільне господарство. За цією ж адресою на земельній ділянці 0,04 га також знаходяться: жилий будинок площею 15,1 кв.м., зазначений у технічному паспорті літ. А-1, сарай-Б, навіс-В. огорожа №1 і №2. Зазначений будинок з надвірними побудовами належить [PERSON],[INFO]. який являвся двоюрідним братом [PERSON] Однак, свідоцтво про право власності на зазначений будинок [PERSON] не видавалось. Відповідно до довідки Микільської сільської ради Полтавського району від 07.04.2016 № 592 згідно запису в погосподарській книзі 24 за номером 1581-1 домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] належить [PERSON]. Відомостей про рік забудови даного будинку сільська рада не має. 16 травня 1998 року [PERSON] видав [PERSON] довіреність,якою уповноважив останнього розпоряджатися вказаним житловим будинком та земельною ділянкою. З зазначеної довіреності вбачається, що [PERSON] проживав у [ADDRESS]. На підставі вказаної довіреності [PERSON] 25 березня 1999 року зареєстрував мене у будинку свого брата за адресою: [ADDRESS]. Брати спілкувались між собою, в основному, за допомогою телефонного зв'язку. Десь у [INFO] [PERSON] у черговий раз зателефонував брату і йому повідомили, що [PERSON] помер, а в його квартирі живуть чужі люди. Від [PERSON] позивачці стало відомо, що інших близьких родичів, окрім нього, у [PERSON] не було. З 1997 року [PERSON], спочатку з [PERSON], а після його смерті, самостійно користується вказаним житловим будинком, ремонтує його і підтримує у стані, пригодному для проживання. З 2000 року на зазначений будинок ніхто не претендував, не звертався ні до позивачки, ні до сільської ради з приводу оформлення права власності. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Відповідно до ст. 1264 Цивільного кодексу України я являюсь спадкоємцем [PERSON] четвертої черги. В даний час Полтавським райсудом вирішується спір про визнання права власності на майно [PERSON] в порядку спадкування за позивачкою. Таким чином, будучи спадкоємцем [PERSON], з 1997 року, [PERSON] користується житловим будинком з надвірними побудовами, що належить [PERSON], ремонтує його і підтримує у належному стані, тому вважає, що набула право власності на нього за набувальною давністю. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, та прохала задовольнити. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд без їх участі, поклались на розсуд суду при вирішенні питання позову. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [INFO] року в с. Зінці, Полтавського району помер [PERSON], який являвся власником жилого будинку з надвірними побудовами, що знаходиться в [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці державного фонду площею 0,08 га. З 1997 року, позивачка, та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет та вели спільне господарство. За цією ж адресою на земельній ділянці 0,04 га також знаходяться: жилий будинок площею 15,1 кв.м., зазначений у технічному паспорті літ. А-1, сарай-Б, навіс-В. огорожа №1 і №2. Зазначений будинок з надвірними побудовами належить [PERSON],[INFO]. який являвся двоюрідним братом [PERSON] Однак, свідоцтво про право власності на зазначений будинок [PERSON] не видавалось. Відповідно до довідки Микільської сільської ради Полтавського району від 07.04.2016 № 592 згідно запису в погосподарській книзі 24 за номером 1581-1 домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] належить [PERSON]. Відомостей про рік забудови даного будинку сільська рада не має. 16 травня 1998 року [PERSON] видав [PERSON] довіреність,якою уповноважив останнього розпоряджатися вказаним житловим будинком та земельною ділянкою. З зазначеної довіреності вбачається, що [PERSON] проживав у [ADDRESS]. На підставі вказаної довіреності [PERSON] 25 березня 1999 року зареєстрував мене у будинку свого брата за адресою: [ADDRESS]. Брати спілкувались між собою, в основному, за допомогою телефонного зв'язку. Десь у [INFO] [PERSON] у черговий раз зателефонував брату і йому повідомили, що [PERSON] помер, а в його квартирі живуть чужі люди. Від [PERSON] позивачці стало відомо, що інших близьких родичів, окрім нього, у [PERSON] не було. З 1997 року [PERSON], спочатку з [PERSON], а після його смерті, самостійно користується вказаним житловим будинком, ремонтує його і підтримує у стані, пригодному для проживання. З 2000 року на зазначений будинок ніхто не претендував, не звертався ні до позивачки, ні до сільської ради з приводу оформлення права власності. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Відповідно до ст. 1264 Цивільного кодексу України я являюсь спадкоємцем [PERSON] четвертої черги. В даний час Полтавським райсудом вирішується спір про визнання права власності на майно [PERSON] в порядку спадкування за позивачкою. Таким чином, будучи спадкоємцем [PERSON], з 1997 року, [PERSON] користується житловим будинком з надвірними побудовами, що належить [PERSON], ремонтує його і підтримує у належному стані, тому вважає, що набула право власності на нього за набувальною давністю. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили всі фактичні обставини по справі вказавши, що дійсно позивачка проживає в будинку за адресою: [ADDRESS], 1997 року. Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Враховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, роз'яснено, що: Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК; При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнішим володільцем та повернення цього майна протягом одно го року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до вимоги положень ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦК України). Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Згідно зі ст. 344 ч. 4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно ст.16 ЦК України передбачено право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. На підставі викладеного суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved