Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить постановити рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме [PERSON] та її, [PERSON] (раніше [PERSON] ), та визнати за нею, позивачем право власності на 1/2 частину даної квартири, тобто 3/40 часток житлового будинку за вищезазначеною адресою. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26 травня 2001 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, [PERSON] , який було розірвано 21 січня 2008 року. У 2002 році вони з відповідачем знаходячись у зареєстрованому шлюбі придбали за спільні кошти квартиру у будинку за адресою: [ADDRESS] . Цей правочин вони уклали на той час на Бессарабській товарній біржі, оскільки єдиний нотаріус у Болградському районі - була на лікарняному. А відтак, вона - позивач та відповідач уклали договір купівлі-продажу з Суворовським сільським споживчим товариством, згідно умов якого позивач та відповідач купили 3/20 частки житлового будинку за вищевказаною адресою, тобто відокремлену самостійну квартиру [ADDRESS] у зазначеному будинку. В силу того, що правочин укладений на товарній біржі, та не був нотаріально посвідчений, відповідач, [PERSON] у 2012 році звернувся до суду. Рішенням Болградського районного суду від 20 листопада 2012 року договір укладений на товарній біржі «Бессарабська» судом був визнаний дійсним і за [PERSON] було визнано право власності на 3/20 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що про звернення відповідача, [PERSON] до суду вона навіть не знала, однак, сам [PERSON] ніколи не заперечував, що позивач має право на 1/2 частку зазначеної квартири, як дружина відповідача. Ухвалою від 20.09.2021 року було відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 19.10.2021 року о 09:00 годині (а.с.34), про що було повідомлено сторін (а.с.35). \~ \~ \~ \~У підготовче засідання 19.10.2021 року: \~ \~ \~ \~- позивач про час та місце проведення підготовчого засідання повідомлена належним чином (а.с.36), до суду - не з`явилась. \~ \~ \~ \~- відповідач про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства. Згідно відповіді на запит Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 17.09.2021 року відповідач, [PERSON] - не значиться зареєстрованим на території Одеської області (а.с.33) та відповідно до довідки Болградської міської ради Одеської області від 17.09.2021 року [PERSON] нереєстрований на території сіл Оксамитне та Тополине, Болградського району, Одеської області (а.с.32). Ухвалою від 19.10.2021 року було відкладено підготовче засідання у справі на 10:00 годину 04.11.2021 року (а.с.37), та витребувано з Болградського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) актовий запис про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.37, 41), про що було повідомлено сторін (а.с.38). Також, 19.10.2021 року, на WEB-сторінці суду було опубліковано оголошення про виклик до суду [PERSON] , як відповідача у справі (а.с.42). 19.10.2021 року судом було надіслано запит до Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про зареєстроване місце проживання [PERSON] (а.с.39). 22.10.2021 року до суду надійшла копія актового запису про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем за №3 від 21 січня 2008 року (а.с.43-44). 29.10.2021 року та 01.11.2021 року до суду надійшли відповіді на запит Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, згідно яких відповідач, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.45,46). У підготовче засідання 04.11.2021 року: - позивач про час та місце проведення підготовчого засідання повідомлена належним чином (а.с.40), до суду - не з`явилась, однак через канцелярію подала заяву, якою підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні та просила закінчити підготовчий розгляд справи та перейти до судового розгляду справи по суті (а.с.49); - відповідач про час та місце проведення підготовчого розгляду не був повідомлений належним чином. Ухвалою від 04.11.2021 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено до судового розгляду по суті на 02.12.2021 року о 09:00 годині (а.с.51), про що було надіслано повідомлення сторонам (а.с.52). У судове засідання 02.12.2021 року: - позивач будучи належним чином повідомленою, не прибула (а.с.48), подала заяву про розгляд справи у її відсутність в заочному порядку (а.с.56); - відповідач про час та місце проведення судового розгляду повідомлявся за наявною в суду адресою місця реєстрації: [ADDRESS] (а.с.52), поштове повідомлення повернулося до суду з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.54,55,56). 04.11.2021 року, на WEB-сторінці суду було вдруге опубліковано оголошення про виклик до суду [PERSON] , як відповідача у справі (а.с.53). Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України (а.с.56). Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Частиною 1 ст. 4 ЦПК встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правовідносини, які \~виникли між сторонами з приводу спірного майна регулюються нормами Сімейного Кодексу України. \~\~\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] , [INFO] та відповідачем [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб 26.05.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 26.05.2021 року Оксамитненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.5). 21 січня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, актовий запис №3, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 10 липня 2010 року (а.с.6). 23 вересня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області було зареєстровано зміну прізвища позивача з « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис 29, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданого 23 вересня 2010 року (а.с.7). За час перебування в шлюбі, а саме 31 січня 2002 року позивачем та відповідачем було придбано об`єкт нерухомості, а саме: 3/20 частин жилого будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В цілому станом на 31 січня 2002 року, будинок складався з: будинку житлового цегляного з жилою площею 159.2 кв.м. під літ А, сараїв літ. Б., В. За заявою власника була відчужена: квартира [ADDRESS] , [ADDRESS] частка сходової клітки, 1/4 частка сараю під літ. Б жилою площею 31.1. кв. м. Інвентаризаційна вартість складала 2\~000 гривень станом на 31 січня 2002 року, що відповідно до розрахунку складає 3/20 ідеальних частки, домоволодіння розташоване на земельній ділянці Оксамитненської селищної ради. Однак зазначений договір купівлі-продажу від 31 січня 2002 року, реєстраційний №11-02 був укладений між продавцем, Суворівським сільським споживчим товариством Болградського району Одеської області в особі голови правління Плачкової Г.М., та [PERSON] був зареєстрований на Бессарабській товарній біржі, реєстраційний номер 11-02 (а.с.11). Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 20.11.2012 року у справі №1507/3052/12, провадження №2/1507/985/12 позовні вимоги [PERSON] до Суворівського сільського споживчого товариства Болградського району Одеської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру задоволено. Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості: 3/20 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що складається з: квартири [ADDRESS] , 1/4 частки сходової клітки, 1/4 частки сараю під літ. Б жилою площею 31.1. кв. м., інвентаризаційною вартістю 2\~000 гривень станом на 31 січня 2002 року, укладеного 31 січня 2002 року між Суворівським сільським споживчим товариством Болградського району Одеської області в особі голови правління Плачкової Ганни Михайлівни та [PERSON] визнано дійсним. За [PERSON] , [INFO] визнано право\~власності на\~3/20\~частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що станом на 31 січня 2002 року складалося з: квартири [ADDRESS] , 1/4 частки сходової клітки, 1/4 частки сараю під літ. Б жилою площею 31.1. кв. м., інвентаризаційною вартістю 2\~000 гривень станом на 31 січня 2002 року, розташованого на земельній ділянці Оксамитненської селищної ради Болградського району Одеської області (а.с.12). Згідно інформації з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна: [ADDRESS] відомості про державну реєстрацію іпотеки чи обтяжень відсутні (а.с.13 - на звороті). Отже, на підставі вище вказаних доказів встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. \~\~\~\~ Відповідно до ст.60 СК України та ст.16 Закону України «Про власність», майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами на майно і у тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних підстав не мав самостійного заробітку. \~ З огляду на наведені положення закону, чинного на момент виникнення правовідносин, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними під час шлюбу і доводити наявність такого права ні дружина ні чоловік не повинні. Згідно із зазначеною нормою при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Аналізуючи наведені докази, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими, оскільки встановлено, що сторони перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти придбали об`єкт нерухомості, а саме: 3/20 частин жилого будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В цілому станом на 31 січня 2002 року, будинок складався з: будинку житлового цегляного з жилою площею 159.2 кв.м. під літ А, сараїв літ. Б., В. За заявою власника була відчужена: квартира [ADDRESS] , [ADDRESS] частка сходової клітки, 1/4 частка сараю під літ. Б жилою площею 31.1. кв. м., тому відповідно до ст.60 СК України, цей об`єкт нерухомості є майном, що набуте подружжям за час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має piвні права володіння, користування i розпорядження цим майном. Крім того, ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню\~в повному обсязі.

Outcome: approved