Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, і просила визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, проте голова Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області подав письмову заяву, просив розглядати справу за своєї відсутності. Розглянувши доводи та пояснення позивача, доводи представника Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини: За життя, [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю серії І-ОД № 027649, виданого25.09.1997 року Крижанівською сільською радою Комінтернівського району Одеської області, і зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 516, належала земельна ділянка, площею 0,064 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування жилого будинку (присадибна ділянка)», розташована за адресою: [ADDRESS]. За життя [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області, і зареєстрований у реєстрі за № 351 від 03.05.2012 року, яким заповів, в тому числі спірну земельну ділянку, своїй дружині- [PERSON] На час відкриття спадщини заповіт не змінювався та не скасовувався. [INFO] [PERSON] помер, що встановлено судом згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], виданого 16.05.2012 року виконкомом Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, актовий запис про смерть № 23. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку прийняла [PERSON] Інші спадкоємці відсутні. Постановою від 07.08.2014 року державним нотаріусом Комінтернівської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину (спірну земельну ділянку), за відсутності належної державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за спадкодавцем. Встановивши дійсні виниклі правовідносини, суд звертається до законодавства, яким вони врегульовані. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Законодавцем в нормі ст. 1219 ЦК України визначений перелік прав та обов'язків, які не входять до складу спадщини. Цей перелік складають ті права і обов'язки, які нерозривно пов'язані з особою. В силу положення ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Оскільки, Законом України «Про нотаріат» не передбачена можливість видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину за законом чи за заповітом за відсутності правовстановлюючого документу, суд вважає, що тільки в судовому порядку позивач має можливість захисту свого права та законного інтересу. Відповідно до положення ст. 6 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, громадяни України мають право на отримання у власність земельних ділянок, в тому числі для ведення садівництва. В силу положення ч.1 ст. 22 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ. Проте дію ст. 23 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі -Декрет). Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, суд дійшов висновку, що п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п. 7 Перехідних положень Земельного Кодексу України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Суд враховує, що позивач подав докази реєстрації відповідною Радою народних депутатів, права власності на земельну ділянку за спадкодавцем у земельно-кадастровому документі. Таким чином, суд дійшов висновку, що за життя право власності на земельну ділянку за [PERSON] було зареєстровано в установленому законом порядку, отже виникло, в зв'язку із чим суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved