Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та в остаточній редакції просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 150,4 кв.м. житловою площею 73,70 кв.м., до складу якого входять: основна частина літ. «А-1», прибудова літ. «А1-1», прибудова літ. «А2-1», прибудова літ. «А3-1», прибудова літ. «А4-1», напівпідвал літ. «ппд», погріб літ. «ап», тамбур літ. «а3», тамбур літ. «а4», сходи літ. «а5», мансарда літ. «мс» та господарські будівлі і споруди: сірій літ. «В», гараж з оглядовою ямою літ. «Д,д», навіс літ. «Е», сарай літ. «Ж», сарай літ. «З», сарай літ. «Л», вбиральня літ. «М», огорожа літ. «№3-№6», сходи літ. «№7», колодязь літ. «К», вигрібна яма літ. «К1», розташовані за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що її дідусю [PERSON] було виділено в безстрокове користування присадибну земельну ділянку площею 0,12 га по [ADDRESS], після чого, останній на підставі договору на право будівництва будинку і безстрокового користування земельною ділянкою площею 1200 кв.м., укладеного з Комунальним відділом Комарівської селищної ради депутатів трудящих в 1953 році збудував за власні кошти та власними зусиллями житловий будинок, який протягом 1977-1991 років був реконструйований. За життя [PERSON] в експлуатацію зазначений будинок введений не був, право власності на нього оформлено не було. В подальшому , при об'єднанні населених пунктів селища Комарівка та селища Південне в 1964 році, вулицю «Леніна» в с. Комарівці було перейменовано на вулицю «Ленінградська», а вищевказана земельна ділянка територіально біла віднесена до [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер, однак за своє життя залишив заповіт, посвідчений 22 жовтня 1992 року секретарем Виконавчого комітету Південної міської ради Зайцевою Т.В. за реєстровим №98, відповідно до якого у разі смерті останнього, все належне майно він заповідає сину [PERSON], батьку позивача. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] не було, оскільки дружина останнього померла значно раніше. У встановлений на той час діючим законодавством [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], оскільки постійно проживав та був зареєстрований у спірному будинку, однак свої спадкові права за життя належним чином оформити не встиг та помер [INFO]. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є позивач та відповідачі по справі - дружина померлого і його діти. Оскільки після смерті [PERSON] єдиною хто прийняв спадщину у встановленому законом порядку є позивач,, оскільки проживала та була зареєстрована у спірному будинку, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк, остання вважає, що таким чином набула права власності на зазначений будинок. Відповідачі на вказане майно не претендують, від прийняття спадщини вони відмовилися. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, якою просить розглянути справу у її відсутність, задовольнити позовні вимоги в останній редакції у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких визнали уточнені позовні вимоги в останній редакції у повному обсязі. Представник відповідача Південноміської ради Харківського району Харківської області у судове засідання не з'явився, суду надана заява за підписом заступника міського голови [PERSON], якою останній просить розглянути справу у відсутність представника Південноміської ради Харківського району Харківської області та просить постановити рішення згідно діючого законодавства. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] згідно виписки з протоколу №6 засідання Виконкому Колмарівської селищної ради трудящих Харківського району від 12 квітня 1951 року було виділено земельну ділянку площею 0,12 га по [ADDRESS]. Згідно договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельної ділянки, укладеного між Комунальним відділом Виконкому Комарівської Ради депутатів трудящих та [PERSON], посвідченого 29 грудня 1951 року нотаріусом П'ятої державної нотаріальної контори м. Харкова, [PERSON] була виділена присадибна ділянка площею 0,12 га по [ADDRESS] у безстрокове користування. Як вбачається з умов вищевказаного договору, зазначена земельна ділянка була виділена [PERSON] безстроково під індивідуальне будівництво житлового будинку по закінченню якого, він буде вважатися власником зазначеного майна. Судом встановлено, що [PERSON] за власні кошти, в межах належної йому земельної ділянки, розташованої за вищевказаною адресою у 1953 році був побудований житловий будинок, який у період часу з 1977 року по 1991 року реконструйовано, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовленим станом на 12 січня 2015 року, а також проектною документацією на будинок. Згідно інформації Виконавчого комітету Південноміської ради Харківського району Харківської області №1976 від 15 грудня 2014 року, земельна ділянка з розташованим на ній житловим будинком, яка раніше мала адресу: [ADDRESS] (зазначена адреса вказана в договорі на право побудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою) на даний час має адресу: [ADDRESS]. Вказані обидві адреси відносяться до однієї й тієї ж земельної ділянки в одному й тому ж населеному пункті. При обєднанні населених пунктів «селищше Комарівка» та «селище Південне» 13 лютого 1964 року вулицю «Леніна» в Комарівці перейменовано на вулицю «Ленінградська», а вищевказана земельна ділянка територіально була віднесена до вулиці [ADDRESS]. При реєстрації житлових будинків на вулиці Садова, було змінено порядковий номер даної земельної ділянки на «27». Судом встановлено, а також підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовленим станом на 12 січня 2015 року та довідкою Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №679 від 20 січня 2015 року, що на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS] розташовані наступні будівлі: житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 150,40 кв.м. житловою площею 73,70 кв.м., який складається з: основної частини літ. «А-1», прибудови літ. «А1-1», прибудови літ. «А2-1», прибудови літ. «А3-1», прибудови літ. «А4-1», напівпідвалу літ. «ппд», погрібу літ. «ап», тамбуру літ. «а3», тамбуру літ. «а4», сходів літ. «а5», мансарди літ. «мс» та господарських будівель і споруд: сарай літ. «В», гараж з оглядовою ямою літ. «Д,д», навіс літ. «Е», сарай літ. «Ж», сарай літ. «З», сарай літ. «Л», вбиральня літ. «М», огорожа літ. «№3»-«№6», сходи літ. «№7», колодязь літ. «К», вигрібна яма літ. «К1». Як вбачається з довідки Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №679 від 20 січня 2015 року, за архівними матеріалами справи з правової реєстрації КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» станом на 31 грудня 2012 року право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS] в БТІ не зареєстровано. Відповідно до п. 3.1 ч. 3 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №91 від 24.06.2011 року, зареєстрованого Міністерстві Юстиції України 11 липня 2011 року за №830/19568, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок на надвірні споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS] не відносяться до об'єктів самочинного будівництва, оскільки збудовані до 1992 року, первинна технічна документація на зазначений будинок була проведена у 1955 році, будинкова книга на цей будинок була заведена також у 1955 році. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності вказаним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, на момент будівництва спірного будинку, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), які передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] та є єдиним власником зазначеного будинку. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05 травня 2003 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими по [ADDRESS]. Заповітом від 22 жовтня 1999 року, посвідченим секретарем Виконкому Південної міської ради Зайцевою Т.В., [PERSON] на випадок його смерті заповів все належне йому майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося своєму сину [PERSON]. Відповідно до ч. 1,2 ст. 524 ЦК України в редакції закону 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК України в редакції закону 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно зі ст. 548 ЦК України, у редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини, для набуття спадщини необхідно щоб спадкоємець її фактично прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Наявність інших спадкоємців, які б виявили бажання прийняти спадщину після смерті [PERSON], судом не встановлено, дружина останнього померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16 жовтня 2000 року. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] його син [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 23 липня 1956 року), фактично спадщину прийняв, оскільки на день смерті проживав та був зареєстрований у спірному будинку та повністю його утримував, що підтверджується будинковою книгою для прописки громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] та довідками Виконавчого комітету Південноміської ради Харківського району Харківської області №1978, №1979 від 15 грудня 2014 року. При таких обставинах, суд вважає встановленим той факт, що [PERSON], як спадкоємцем першої черги спадкування за заповітом, була прийнята спадщина після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Таким чином, суд вважає [PERSON] таким, що набув право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. Вищезазначена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах. Однак зареєструвати в БТІ спірне домоволодіння [PERSON] не встиг, оскільки [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07 липня 2014 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованими по вул.. [ADDRESS] Як встановлено в ході судового розгляду, спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] дружина померлого - [PERSON] (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 21 жовтня 1978 року) та діти померлого - позивач [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19 липня 1985 року, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 04 жовтня 2008 року, витяг про Державну реєстрацію актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00014858208 від 20 грудня 2014 року), відповідач [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19 листопада 1980 року). Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з повідомлення Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області №986/01.16 від 14 квітня 2015 року, після померлого [INFO] [PERSON], який проживав на день смерті в [ADDRESS] з заявами про прийняття спадщини на протязі шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця звернулася донька померлого [PERSON], із заявами про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] на протязі шестимісячного строку звернулися дружина померлого [PERSON] та син померлого [PERSON], заяв від інших спадкоємців до нотаріальної контори не надходили, свідоцтва про право на спадщину нотаріальна контора не видавала. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] його донька [PERSON] фактично спадщину прийняла, оскільки на день смерті в по теперішній час проживає та зареєстрована у спірному будинку, що підтверджується будинковою книгою для прописки громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] та довідками Виконавчого комітету Південноміської ради Харківського району Харківської області №1977, №1978, №1979 від 15 грудня 2014 року, а також даними щодо зареєстрованого місця проживання в паспорті [PERSON] серії [NUMBER] від 06 листопада 2008 року.. Крім того, позивач у встановлений ст. 1270 ЦК України строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] Листом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області №555/02-14 від 26 лютого 2015 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності на нерухоме майно, що знаходиться в м. Південне Харківського району Харківської області по [ADDRESS], а також реєстрація права власності на зазначене майно. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька [PERSON], прийняла спадщину у встановлений ст. 1270 ЦК України строк, не отримала свідоцтво про право на спадщину у зв'язку з тим, що був відсутній правовстановлюючий документ на будинок, а також у зв'язку з тим, що спадкодавцем не було оформлено належним чином право власності на зазначене спадкове майно. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є також спадкоємцями після смерті [PERSON] в ході судового розгляду надали суду заяви, в яких не заперечували проти визнання права власності на спірний житловий будинок за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved