Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивач звернулася в суд з даним позовом до відповідача, який мотивувала тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. З відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак останні два роки проживають в одній квартирі як сусіди, спільне господарство не ведуть. В квартирі зареєстровані позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та їхні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідач не сплачує комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні йому житлом ніхто не чинив. Разом з тим, починаючи з 2019 року відповідач систематично вчиняє акти психологічного та фізичного насильства відносно неї, про що були складені протоколи органами поліції. Вважає, що відповідач [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] у зв`язку з систематичними порушеннями правил співжиття, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла, чим створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. А тому, просила усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] і виселення. Ухвалою від 05.06.2020 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник вимоги позову заперечував (а.с.24-27). Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали з підстав викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Позивач додатково суду пояснила, що після купівлі квартири вселилися в неї вона, відповідач і їхні діти. Відповідач був зареєстрований в квартирі як батько дітей і член сім`ї. На час звернення з позовом ситуація нестерпна. Відповідач її б`є, однак побоїв не фіксувала, була у невропатолога і психолога. У дітей складнощі з психікою, оскільки вони є свідками домашнього насильства. Представник позивача додатково пояснила, що [PERSON] є одноосібним власником квартири. Просять виселити відповідача з підстав, зазначених у ст.116 ЖК України. На час розгляду даної справи судом уже розглянуто кілька справ про адміністративні правопорушення щодо відповідача за вчинення домашнього насильства, де позивач є потерпілою. Є заборонний припис. А тому, вважає, що заходи впливу щодо відповідача вживалися. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали. Просили в задоволенні вимог позову відмовити. Відповідач додатково суду пояснив, що квартиру під час купівлі записали на позивача, бо так попросив її батько, хоча кошти на квартиру давали і він і його батьки. Ніякого насильства він щодо позивача не вчиняє, вона сама починає сварки. Йому нема куди подітися, батьки проживають за 1000 км. З позивачем вони не розмовляють один з одним. Він хоче там проживати, щоб бути з дітьми. Представник відповідача додатково пояснив, що в даному випадку не може йти мова про втрату відповідачем права на проживання, оскільки нема підстав. Що стосується ст.116 ЖК України, то стороною позивача не доведено систематичного психологічного тиску на неї відповідачем, є лише одна постанова суду про притягнення його до адміністративної відповідальності, приписи та протоколи не доводять факту вчинення насильства, заходи впливу ніякі не вживалися. Заслухавши доводи сторони позивача, заперечення сторони відповідача, пояснення свідків, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява до задоволення.не підлягає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11), копією договору купівлі-продажу квартири від 14.08.2013 (а.с.39-41), копією нотаріальної заяви [PERSON] від 14.08.2013 (а.с.12). З копії будинкової книги А№ 132922 (а.с. 35-38) вбачається, що в даному житлі 11.10.2013 зареєстроване місце проживання позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] та їхніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. Статтею 150\~Житлового кодексу\~України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України установлено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] був вселений в квартиру як член сім`ї власника зі згоди останньої, проживає в ньому на даний час на законних підставах. Право користування житлом в установленому законом порядку ним не втрачене. Згідно\~ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 116\~ЖК України передбачено, що коли наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В судовому засіданні з пояснень позивача встановлено, що спільне проживання з відповідачем є неможливим, останній систематично вчиняє як психологічне так і фізичне насильство в сім`ї. Разом з тим, такі твердження позивача не знайшли свого підтвердження під час удового розгляду справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач [PERSON] отримувала психологічну допомогу в зв`язку з складним психологічним станом, з її слів на неї чинив психологічний тиск її чоловік, принижував її. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказував на те, що чув як відповідач [PERSON] обзиває позивача при дітях нецензурно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач обзивав позивача, про що не раз робила йому зауваження. Разом з тим, пояснення свідків суд оцінює критично, оскільки вони є близькими особами позивача. В судовому засіданні встановлено, що відносно відповідача [PERSON] було складено кілька протоколів про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП. З повідомлення Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 04.02.2019 №5073/52/04-19 на звернення [PERSON] від 15.02.2019 №5073 вбачається, що в ході перевірки за заявою [PERSON] громадянина [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) та проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду з метою недопущення подібних правопорушень в майбутньому. Разом з тим, в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня постанова суду зо фактом домашнього насильства щодо [PERSON] за 2019 рік. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.05.2020 у справі №161/563/20 (а.с.46), залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 10.06.2020 (а.с.47) [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, провадження у справі закрито в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.08.2020 у справі №161/4375/20 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, провадження у справі закрито в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Дана постанова оскаржена [PERSON] і станом на день огляду справи не набрала законної сили. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.12.2020 у справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] , про видачу обмежувального припису, в задоволенні заяви відмовлено. Рішенням, зокрема встановлено, що [PERSON] було вчинено домашнє насильство відносно [PERSON] 03.01.2020 та 08.03.2020, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Волинського апеляційного суду від 10.06.2020 та постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.08.2020 (оскаржена). Крім того, відносно [PERSON] було видано обмежувальний припис щодо заборони в будь-який спосіб контактувати з потерпілою [PERSON] в період з 23:00 год. 01.08.2020 по 23 год. 05.08.2020. Разом з тим, заявницею [PERSON] не надано суду жодних доказів того, що станом на день подачі заяви про видачу обмежувального припису та протягом останніх 4-х місяців до цього часу, [PERSON] вчинялися відносно неї будь-які неправомірні дії, які містять ознаки домашнього насильства будь-якого характеру. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.12.2020 у справі №161/13573/20 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, провадження у справі закрито в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Дана постанова також оскаржена [PERSON] і станом на день огляду справи не набрала законної сили. Тобто, станом на день розгляду справи судом відсутні докази систематичності порушення відповідачем правил співжиття, яке робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, як того вимагають положення ст.116 ЖК України. Крім інформації, зазначеної в повідомленні Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 04.02.2019 №5073/52/04-19 на звернення [PERSON] від 15.02.2019 №5073 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності та проведення з ним профілактично-роз`яснювальної бесіди з метою недопущення подібних правопорушень в майбутньому, яка мала місце ще на початку 2019 року, жодних доказів вжиття заходів попередження або громадського впливу щодо відповідача стороною позивача не надано. За відсутності у справі доказів систематичного продовження вчинення домашнього насильства, проведенну з відповідачем профілактично-роз`яснювальної бесіди працівниками поліції на початку 2019 року не можна визнати такою, що не дала позитивних результатів. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що стороною позивача не в цілому доведено підстав для виселення відповідача, передбачених ст.116 ЖК України. Що стосується вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири, то суд звертає увагу та те, що підстави для втрати членом сім`ї власника житла права на користування житлом, прямо передбачені частиною 2 ст.405 ЦК України і є вичерпними. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач був вселений і зареєстрований в квартирі [ADDRESS] зі згоди власника як член сім`ї, чого не заперечували в судовому засіданні сторони. Однак, передбачені ч.2 ст.405 ЦК України підстави не зазначалися стороною позивача в мотивації позовних вимог, а в судовому засіданні натомість встановлено, що відповідач постійно проживає в квартирі позивача. Проаналізувавши досліджені у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, передбачених ст.116 ЖК України, які тягнуть за собою виселення відповідача з належної позивачу квартири без надання іншого жилого приміщення, вимога про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням є безпідставною, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed