Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

Позивач звернулася до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона разом з відповідачем являється співвласниками трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивача в квартирі зареєстрований, але фактично не проживає відповідач по справі. Позивач стверджує, що відповідач не проживає за адресою місця реєстрації з 2011 року, проживає та має постійне місце реєстрації на території Російської Федерації. Разом з тим, відповідач не заперечує проти зняття з реєстрації, про що є його нотаріальна згода. Наявність зареєстрованого у квартирі відповідача обмежує її право у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням майном. В зв`язку з викладеним, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.07.2021 року, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, аде в поданій позовній заяві просила провести розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. У разі неявки відповідача не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, але позивачем до справи долучено заяву відповідача, яка нотаріально засвідчена, в якій він просив провести розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує, та зазначив, що за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2011 року, наразі має постійне місце реєстрації на території Російської Федерації. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 21.03.2006 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.06.2006 року, власниками трикімнатної квартири, за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15, 17). [INFO] помер [PERSON] , після його смерті спадкоємцем є його дружина [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.07.2016 року, копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23.07.2021 року № 44556678 та копією Інформаційною Довідкою від 26.07.20216 року № 64382422. (а.с. 19-23) У квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , даний факт підтверджується довідкою Комунального підприємства «Житлово управляюча компанія» від 29.04.2020 року (а.с.29). Факт не проживання відповідача [PERSON] у квартирі підтверджується актом не проживання за місцем реєстрації від 29.04.2021 року складеним у присутності двох сусідів будинку. В акті про не проживання зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано двоє мешканців, але фактично проживає один мешканець, [PERSON] проживає за кордоном з 2011 року по даний час (а.с. 30). Згідно ксерокопії нотаріально завіреної заяви від 14.04.2021 року № 23/182-н/23-2021-3-173, відповідач [PERSON] не заперечує щодо зняття його реєстрації за адресою: [ADDRESS] , оскільки він не проживає з 2011 року, наразі має постійне місце реєстрації на території Російської Федерації (а.с. 31). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.76, ч.1ст.81, ст.90 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз`яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 р. по справі № 815/2309/17 висловив правову позицію: «Таким чином, Суд робить висновок, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382 -VI є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.» Судом встановлено, що відповідач [PERSON] прописаний у квартирі, добровільно виїхав з квартири та з 2011 року за місцем реєстрації не проживає, окрім того не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участі у спільному побуті. Позивачка не чинила ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачеві. За таких обставин, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, беручи до уваги, що відповідач [PERSON] за комунальні послуги не платить, у квартирі не проживає близько 10 років, має інше місце проживання, враховуючи те, що відповідач не заперечував проти задоволення позовної заяви, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що [PERSON] , мала право звернутися з даним позовом до суду та вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання, визнавши останнього таким, що втратив право на користування спірним житлом, у зв`язку з чим, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Згідно ч. 1ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved