Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, вказуючи, що між нею та відповідачем 16 травня 1987 року було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі за їхні спільні кошти було придбано та оформлено на відповідача будинковолодіння [ADDRESS], яке за законом являється спільною сумісною власністю, а тому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку з усіма надвірними спорудами. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову посилаючись на те, що позивач хворіє на психічне захворювання та має у власності квартиру, яку також придбано під час шлюбу, а тому вважає, що право власності на будинковлолдіння має бути визнано лише за ним. Позивач в судовому засіданні позов підтримала повністю та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будинковлодіння. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знає позивача та відповідача давно, оскільки вони проживають по сусідству. Вона знає, що вони проживали в шлюбі та придбали будинок [ADDRESS]. За які саме кошти та коли вона вказати не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є сином позивача та відповідача і йому відомо, що вище вказаний будинок його батьки придбали під час шлюбу. Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивач [PERSON]та відповідач [PERSON] перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі в період часу з 16 травня 1987 року по 27 березня 2015 року. Така обставина не заперечується відповідачем та об'єктивно підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу(а.с. 6). За час перебування у шлюбі за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку було зареєстровано право власності на житловий будинок літ. «А,а» загальною площею 45,30 кв.м., житловою - 26,3 кв.м., з надвірними спорудами: сарай літ.«Б», літньої кухні - сараю літ. «Б-1», криниці літ. «К», погрібу літ. «п/д», огорожі № 1, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Такі обставини об'єктивно підтверджуються копією договору купівлі-продажу від 3 жовтня 2002 року (а.с.8) поясненнями допитаними судом свідків, довідкою КП ЧООБТІ №16 від 25 травня 2015 року та не заперечуються відповідачем. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один із них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на викладене, судом встановлено, що спірне майно в силу Закону є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 Сімейного Кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом; при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, інші обставини, що мають істотне значення. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, згідно ст.61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Домовленості про добровільний поділ будинковолодіння, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, що об'єктивно підтверджується відсутністю будь-яких угод з цього приводу та позицією сторін в судовому засіданні. Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з обставин справи, на думку суду позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що відповідають вимогам Закону, а тому підлягають задоволенню, при цьому суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірного майна, що відповідатиме її часті у спільній сумісній власності. Посилання відповідача на психічне захворювання, як на підставу відмови в задоволенні позову, не є належним доказом, оскільки стан здоров'я дієздатної особи жодним чином не впливає на обсяг її цивільних прав визначених законом. Також, суд відхиляє заперечення відповідача заявлених ним з підстав наявності у власності позивача квартири, яка набута нею під час шлюбу. Відхиляючи такі заперечення суд керується тим, що відповідно до наданої позивачем копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 29 липня 2010 року, квартира [ADDRESS], належить на праві приватної спільної сумісної власності позивачу та їх спільному з відповідачем сину [PERSON], та як вбачається із зазначеного свідоцтва і пояснень допитаного судом свідка [PERSON] право власності на вказану квартиру позивач набула в наслідок приватизації, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.57 СК України визначає статус такого майна як особиста приватна власність, яка не може вважатись спільним майном подружжя. Крім того, відповідач не заявив жодних вимог щодо визнання свого права на вказану квартиру, та не наддав жодних доказів на такі свої заперечення. Оскільки позивач не просить стягнути судові витрати з відповідача то вони покладаються судом на неї.

Outcome: approved