Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа - Соборний ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] 117 142,30 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення злочину. Виконавче провадження з виконання даного судового рішення перебуває на виконанні у Соборному відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 14 червня 2014 року [PERSON] перерахував на рахунок позивача 1 500, 00 грн., решту суми шкоди виплатити відмовився. У зв'язку із зазначеним [PERSON] просила стягнути з [PERSON] інфляційні втрати в сумі 179 491,68 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 24 927,07 грн. Представником позивача надано до суду заяву, в якій позовні вимоги він підтримав у повному обсязі, проти заочного порядку вирішення справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою його місця реєстрації, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2009 року у цивільній справі № 2-9402/09 бу задоволений позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та з відповідача на користь позивача стягнуто 122 142,30 грн. в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Рішення суду набрало законної сили 01 квітня 2010 року (а. с. 6, 7). Даним судовим рішенням встановлено, що зазначена матеріальна та моральна шкоди були спричинені відповідачем позивачу внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, з огляду на положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України факт завдання відповідачем позивачу шкоди внаслідок злочину не потребує доведення в даному судовому процесі. На виконання вказаного судового рішення [PERSON] було перераховано на рахунок [PERSON] 1 500,00 грн. (а.с. 18). З листа Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на виконані якого перебувало виконавче провадження з виконання вказаного судового рішення, вбачається, що судове рішення не виконано та на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с. 37). Постановою № 52934765 від 04 жовтня 2016 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська Атамась О.В. в черговий раз відкрито виконавче провадження з виконання судового рішення від 07 грудня 2009 року (а.с. 38) та згідно з довідкою № 121/3 від 17 січня 2017 року станом на 17 січня 2017 року рішення суду не виконано (а.с. 9, 11, 12-14, 43). Позивач неодноразово зверталась на адресу відповідача із письмовими заявами-претензіями про повернення суми боргу разом із інфляційними втратами та сумою 3-х відсотків річних, проте судове рішення залишається не виконаним відповідачем (а. с. 19-31). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно із правовою позицією Верховного суду України, викладеної у справі № 6-113цс14 від 01 жовтня 2014 року, предметом якої був спір щодо стягнення інфляційних втрат та суми 3-х% річних за період невиконання судового рішення, відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. За змістом частини другою статті 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Верховний Суд України в аналізі практики застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначає, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Так, з урахуванням того, що загальний розмір стягнутої суми шкоди за рішенням суду від 07 грудня 2009 року, яке вступило в законну силу 04 квітня 2010 року, становить 122142,30 грн., а погашення боргу в розмірі 1 500,00 грн. було здійснено 15 червня 2014 року, суд приходить до висновку, що кількість днів прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 122 142,30 грн. становить 1536 днів (період з 01 квітня 2010 року по 14 червня 2014 року), а кількість днів прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 120 642,30 грн. становить 947 днів (період з 15 червня 2014 року по 16 січня 2017 року), у зв'язку з чим суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги в цій частині та стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 24 810,25 грн. (15 420,01 грн. + 9 390,24 грн.) Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 125 986,36 грн. інфляційних втрат, частково задовольнивши таким чином позовні вимоги в цій частині. При цьому суд виходить з того, що сукупний індекс інфляції за період з 01 квітня 2010 року по 14 червня 2014 року становить 121,95%, а розмір заборгованості за цей період складає 122 142,30 грн. (інфляційні втрати - 26 804,90 грн.); сукупний індекс інфляції за період з 15 червня 2014 року по 16 січня 2017 року становить 182,21%, а розмір заборгованості за цей період складає 120 642,30 грн. (інфляційні втрати - 99 181,46 грн.). У задоволенні іншої частини позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити як у недоведених, оскільки в ході розгляду даної цивільної справи решта вимог не знайшла свого підтвердження. Зокрема, інфляційні втрати нараховані позивачем на суму боргу з урахуванням інфляційних витрат за попередній період, а розмір 3-х% річних за обидва періоди розрахований без урахування часткового погашення боргу. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial