Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Позивач звернулась з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликалась на те, що 28.09.2002р. між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, який на підставі рішення суду від 15.10.2010р. розірвано. [INFO] у них народилася дочка [PERSON], яка проживає з нею. Перебуваючи в шлюбі вони вирішили придбати житловий будинок, в зв'язку з чим відповідач [PERSON] на початку 2007р. оформив кредитний договір на суму 100000доларів США. 06.03.2007р. на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння вони набули у приватну власність житловий будинок вартістю 568152грн., який розташований в с. Угорники Івано-Франківської міської ради. В придбаному будинку проживали та були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та з жовтня 2008р. їхня спільна дочка. З метою погашення заборгованості за наведеним вище кредитним договором на придбання вказаного домоволодіння та на проведення в ньому ремонтних робіт, 30.05.2007р. [PERSON] укладено інший кредитний договір, та отримано кошти в сумі 90035 доларів США, що було еквівалентно 454676,75грн. У зв'язку із погіршенням матеріального становища 28.10.2009р. вказаний будинок було продано. Частина коштів ними в листопаді 2009р. внесена ПП «Корбецькому» як передоплата за квартиру [ADDRESS], яку вони придбали 09.04.2010р. Одразу після першого внеску їхня сім'я вселилася у вказану квартиру. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на [PERSON] Вона ж не була присутня при оформленні угоди, так як перебувала на лікарняному у зв'язку із переломом колінного суглоба і великої гомілкової кістки правої ноги. Дізнавшись хто є власником житла, вона попросила у [PERSON] та чоловіка переоформити частину квартири на неї та дочку, оскільки вона була придбана за спільні кошти, проте тримала категоричну відмову, а в серпні 2010р. після приїзду відповідачки [PERSON] її попросили змінити місце проживання. Вважає, що квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності. Впродовж всього часу проживання у цій квартирі позивач сплачувала комунальні платежі, нею було укладено договір про надання телекомунікаційних послуг, придбано кухонні меблі. Крім цього, [PERSON] є людиною похилого віку, живе за рахунок отримуваної пенсії, а тому не мала відповідних коштів на придбання вказаного житла. Добровільно спір вирішити сторонам не вдалось. Тому вона звернулась до суду та просила: визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], загальною площею 98,5кв.м., укладений 01.12.2010р. між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 98,5кв.м., укладений 09.04.2010р. між ПП «Корбецьким» та [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 98,5кв.м. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись на викладені в заяві обставини, просили позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив, покликаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов заперечив, покликаючись на письмове заперечення (а.с.46-48) та пояснив, що позивач не є стороною жодного оскаржуваного договору, тому вона не має права звертатись в суд про визнання правочину недійсним. Крім цього, її твердження, що спірна квартира придбана за спільні кошти від продажу домоволодіння, яке знаходилось в [ADDRESS] є неправдивим та надуманим. Позивач не зазначила те, що аванс вказане домоволодіння в с. Угорники було сплачено за кошти [PERSON], отримані з продажу квартири [ADDRESS]. Кредит за домоволодіння в с. Угорники погашався виключно чоловіком [PERSON], який працює в Намібії. Після продажу будинку в с. Угорники [PERSON] та позивач витратили вказані кошти на виконання зобов'язання по кредитному договору від 30.05.2007р., який брався для купівлі цього домоволодіння. Залишки коштів було витрачено за взаємною згодою до моменту розірвання шлюбу та шлюбних відносин на лікування позивача за кордоном, на ведення домашнього господарства та купівлю речей домашнього побуту. Спірна квартира [ADDRESS] була придбана виключно [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що свідчить договір купівлі-продажу від 09.04.2010р. та акт прийом-передачі квартири, згідно яких [PERSON] прийняла у приватну власність вказану квартиру та оплатила її вартість. Крім цього вважає, що не заслуговує на увагу твердження позивача про те, що вона була зареєстрована в спірній квартирі, оскільки власники житла на реєстрацію згоди не давали. На підставі наведеного просив в позові відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове повторно не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Приватного підприємства «Корбецький», повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Заслухавши позивача [PERSON] та її представника - [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши усі наявні у справі докази, суд вважає наступне Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.09.2002р., який 15.10.2010р. розірвано (а.с.7,9 т.1). Від шлюбу у них [INFO] народилась дочка [PERSON] (а.с.8 т.1). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу сторони набули у власність домоволодіння по [ADDRESS], який 28.10.2009р. було відчужено. Дані обставини сторонами визнаються та не оспорюються, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Як вбачається з відповіді начальника Прикарпатського РУ АТ «УкрСиббанк» (а.с.161) 30.05.2007р. між Банком та відповідачем [PERSON] під час шлюбу було укладено кредитний договір, заборгованість по якому була погашена 06.11.2009р., тобто по спливу декількох днів після відчуження вказаного вище спільного домоволодіння. Згідно кредитного договору від 30.05.2007р. (а.с.162-166 т. 1) сума кредиту становила 90035доларів США. При цьому виписка по кредитному договору (а.с.31-35 т.2) не може бути доказом у справі, оскільки така не міститься відомостей про посадову особу Банку, яка таку підготувала, відсутні її підписи та печатка установи, а відтак суд до уваги її прийняти не може. В той же час позивач вважає, що має право на 1/2 частину квартири [ADDRESS], оскільки дана квартири є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і придбана за частину коштів, отриманих від продажу домоволодіння, що в с. Угорники. Однак, як вбачається з договору купівлі-продажу (а.с.15 т.1), укладеному 09.04.2010р. між ПП «Корбецький» та [PERSON], остання є власником квартири [ADDRESS], загальною площею 98,5кв.м. Відповідно до договору дарування від 01.12.2010р. (а.с.16 т.1) [PERSON] подарувала [PERSON] вказану вище квартиру. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б давали підстави для визнання оспорюваних [PERSON] договорів недійсними з підстав їх укладення під впливом помилки чи обману. При цьому суд зауважує, що сторонами оспорюваних договорів є [PERSON] та ПП «Корбецький», а також [PERSON] та [PERSON] Позивач стороною жодного із таких договорів не являється. На думку суду обставини про те, що позивач проживала у спірній квартирі, укладала договір на надання телекомунікаційних послуг (а.с.17 т.1), сплачувала комунальні послуги (а.с.18,19 т.1), придбавала меблі (а.с.20 т.1), про те, що відповідач [PERSON], будучи у шлюбі з позивачем, заключав договір з Агентством нерухомості «Соломія» про надання інформаційно-консультативних послуг та сприяння в оформленні документів з питань нерухомості (а.с.13,14 т.1), не можуть слугувати підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] Судом встановлено, що грошові кошти за придбання спірної квартири ПП «Корбецький» було поетапно прийнято від відповідача [PERSON], дані обставини підтверджуються відповідними квитанціями (а.с.55-59 т.1) і такі обставини жодним чином не спростовані позивачем по справі. В той же час судом не встановлено об'єктивних, чітких та несуперечливих показань свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які необхідні для встановлення об'єктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду показання цих свідків є суперечливими, містять протиріччя і не дають змогу встановити зв'язок між показаннями свідків, поясненнями сторін і спірними правовідносинами, та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та пояснення сторін. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відтак, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає, суд вважає, що підстав для задоволення позову немає. Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed