Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезгаданим позовом, за яким зазначила, що станом на 31.10.2018 року відповідач має перед нею заборгованість зі сплати аліментів у загальному розмірі 22\~762,90 грн., яка утворилася з 1 серпня 2017 року, а тому посилаючись на вимоги ст. 196 СК України, вона просить суд: стягнути з [PERSON] неустойку по заборгованості зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання доньок [PERSON] , 2006 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, у сумі 51 455,31 гривень. Ухвалою судді від 10.12.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24 січня 2019 року від відповідача надійшла заява про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Ухвалою суду від 19.03.2019 року було задоволено клопотання та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 16 липня 2019 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження, справа була призначена до судового розгляду по суті. У судовому засіданні сторона позивача підтримала заявлені позовні вимоги на підстави доводів, наведених у позовній заяві від 05.12.2018 року (а.с. 1-4) та у відповіді на відзив від 29.01.2019 року (а.с. 63-65), а сторона відповідача на заявлені позовні вимоги повністю заперечила з мотивів, викладених у відзиву на позовну заяву від 24.01.2019 року (а.с. 18-23) та у запереченнях від 04.02.2019 року (а.с. 68-69). Зокрема, сторона відповідача спростовувала наявність будь-якої заборгованості зі сплати аліментів та вказувала на те, що певний час діти сторін проживали саме з відповідачем та знаходились безпосередньо на його утриманні. Крім того, у судовому засіданні сторона відповідача звертала уваги суду на неправильність самого розрахунку неустойки, наданого позивачем. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванню обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Ч. ч. 8-9 ст. 7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом ст. ст.141, 180 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 30.08.2016 року було стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не меншому, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з дітей, починаючи з 01.05.2016 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. На виконання вказаного судового рішення 19.06.2016 року було видано виконавчий лист № 314/2309/16, примусове виконання якого здійснюється державним виконавцем Шевченківського ВДВС м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції України у Запорізькій області Мороз Я.Я. 14 листопада 2018 року названим виконавцем було здійснено розрахунок заборгованості відповідача по аліментам, згідно якого станом на 31.10.2018 року вказана заборгованість становила 22\~762,90 грн., та утворилася від серпня 2017 року. Відповідно до\~частини 1\~статті 196\~Сімейного кодексу\~України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Повне погашення відповідачем розміру вищевказаної заборгованості по аліментам відбулося 26 листопада 2018 року, про що слідує із заяви про переказ готівки. Крім того, на виконання ч.4 ст. 263 СК України, суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч.1 ст.196 СК України пені від суми несплачених аліментів, необхідно з`ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Така правова позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (№ 14-37цс18), від 15 серпня 2018 року у справі № 761/26953/15-ц, враховується судом при розгляді справи. Враховуючи відомості з розрахунку заборгованості по аліментам від 14.11.2018 року, в силу положень ч.1 ст. 196 СК України позивач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення (з 01.09.2017 року по 25.11.2018 року), виходячи з наступного розрахунку: за серпень 2017 року: 1142,82 грн. х 1% х 451 днів прострочення = 5154,11 грн.; за вересень 2017 року: 1142,82 грн. х 1% х 421 днів прострочення = 4811,27 грн.; за жовтень 2017 року: 1142,82 грн. х 1% х 390 днів прострочення = 4456,99 грн.; за листопад 2017 року: 1142,82 грн. х 1% х 360 днів прострочення = 4114,15 грн.; за грудень 2017 року: 1603,65 грн. х 1% х 329 днів прострочення = 5276,00 грн.; за січень 2018 року: 1603,65 грн. х 1% х 301 днів прострочення = 4826,98 грн.; за лютий 2018 року: 1603,65 грн. х 1% х 270 днів прострочення = 4329,85 грн.; за березень 2018 року: 1603,65 грн. х 1% х 240 днів прострочення = 3848,76 грн.; за квітень 2018 року: 1603,65 грн. х 1% х 209 днів прострочення = 3351,62 грн.; за травень 2018 року: 1603,65 грн. х 1% х 179 днів прострочення = 2870,53 грн.; за червень 2018 року: 1603,65 грн. х 1% х 148 днів прострочення = 2373,40 грн.; за липень 2018 року: 1690,91 грн. х 1% х 117 днів прострочення = 1978,36 грн.; за серпень 2018 року: 1690,91 грн. х 1% х 87 днів прострочення = 1798,00 грн.; за вересень 2018 року: 1690,91 грн. х 1% х 56 днів прострочення = 1157,33 грн.; за жовтень 2018 року: 1690,91 грн. х 1% х 25 днів прострочення = 516,66 грн.; що загалом складає - 50\~864,01 грн. Беруючи до уваги приписи частини 1 статті 196 Сімейного кодексу України, а саме те, що стягнення неустойки (пені) має бути не більше 100 відсотків заборгованості, до стягненню з відповідача й підлягають 22\~762,90 грн. в якості неустойки за прострочення сплати аліментів. При цьому, від відповідача не надходило жодних власних розрахунків виниклого боргу з пені на спростування пред`явленої позивачем до стягнення суми. Щодо доводів сторони відповідача із запереченнями на заявлені позовні вимоги суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Так, заперечуючи на позов, відповідач зазначав, що він добровільно виконував аліментні зобов`язання, перераховуючи щомісяця грошові кошти на карткові рахунки позивача, на підтвердження чого суду надав копії банківських квитанцій за 2017-2018 р.р. Позивач у судовому засіданні не оспорювала, що отримувала за вказаними квитанціями грошові кошти, натомість наполягала, що такі кошти їй перераховувалися на виконання інших досягнутих сторонами цивільно-правових зобов`язань. При цьому, з наданих стороною відповідача квитанцій дійсно не вбачається призначення здійснюваних платежів в якості сплати аліментів, бо зазначено, що кошти зараховувалися для поповнення карткових рахунків, більш того, значна кількість таких платежів проводилася не відповідачем, а його дружиною [PERSON] . Враховуючи положення п.1 Розділу XVI. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012\~ № 512/5, сторона відповідача повинна була довести суду, що відповідне поповнення карткових рахунків позивача й було способом перерахування стягнутих аліментних сум, натомість суду так і не були надані докази на підтвердження вказаного способу перерахування, а тому, беручи до уваги відповідні заперечення позивача, суд дійшов висновку про те? що відповідач не виконав свій обов`язок за ч. 3 ст. 12 ЦПК України. При цьому, показання допитаної судом [PERSON] , яка зазначала, що за дорученням відповідача й здійснювала сплату аліментів позивачу, не впливають на правильність висновку суду, адже жодних правовідносин між нею та позивачем щодо сплатиотримання саме аліментів встановлено не було. Посилання сторони відповідача на неправильність розрахунку заборгованості по аліментам від 14.11.2018 року були спростовані й показаннями державного виконавця Мороз Я.Я., яка у судовому засіданні підтвердила достовірність наданого нею розрахунку, при цьому вона зазначила про невірність попереднього розрахунку від 10.09.2018 року, оскільки такий нею було здійснено з урахуванням квитанцій про перерахування коштів, наданих боржником, але, враховуючи заперечення стягувача на те, що вказаними квитанціями сплачувалися саме аліменти, державний виконавець при обчисленні розміру заборгованості зі сплати аліментів у листопаді 2018 року вже їх не враховувала, що відповідає положенням п. 4 Розділу XVI. Інструкції з організації примусового виконання рішень. Отже, з викладених вище підстав суд критично ставиться до розрахунку заборгованості по\~аліментам від 10.09.2018 року. Крім того, на спростування позиції сторони відповідача про обізнаність [PERSON] щодо наявності заборгованості по аліментам лише з отриманням ним 22.11.2019 року розрахунку від 14.11.2018 року, державний виконавець зазначила, що вона й раніше періодично здійснювала відповідні розрахунки заборгованості по аліментам, що надсилалися сторонам, які періодично являлися до відділу державної виконавчої служби та знайомилися з матеріалами виконавчого провадження. Зважаючи на те, що судове рішення про стягнення аліментів змінено чи скасовано не було, сам відповідач не звертався із заявами ані про відстрочку чи розстрочку виконання судового рішення, ані з позовними заявами про зменшення розміру аліментів чи припинення їх виплати, ані зі заявами щодо оспорювання розміру заборгованості зі сплати аліментів, суд вважає, що не впливають на правильність судового висновку як посилання відповідача на те, що деякий час діти сторін проживали з ним та знаходилися безпосередньо саме на його утриманні, а за час виплати аліментів він був вимушений доглядати за хворим батьком, так і посилання його на те, що він вимушено одноразово повторно сплатив усю заборгованість у листопаді 2018 року задля збереження постійного місця роботи, тим більше, що доказів останньої обставини суду надано і не було. На підставі викладеного, враховуючи те, що відповідач був обізнаний із існуванням виконавчого провадження, сплачував й раніше кошти в рахунок аліментів, тобто до початку утворення заборгованості, яка врешті виникла саме з вини боржника, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення у зазначеному судом розмірі, через що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial