Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивач звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визнання права власності на 1 / 2 частину житлового будинку та встановлення порядку користування ним. Позов мотивує тим, що 01.10.1994 року позивач та відповідач уклали шлюб, а 26.02.2005 року на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено нотаріально і зареєстрованого в реєстрі за №516, а також зареєстрованого в Олександрійському МБТІ в реєстрі за №8097 від 16.03.2005 року позивач та відповідач придбали будинок №33-а, який розташований по вул. Нагорній у місті Олександрія Кіровоградської області. На початку 2015 року стосунки між позивачем та відповідачем погіршилися та позивач була змушена переїхати з дітьми до батьків, а відповідач залишився проживати у будинку. Відповідач не допускає проживати у будинку, тому позивач просить визнати за [PERSON] право спільної часткової власності за [PERSON] на житловий будинок №33-а по вул. Нагорній у місті Олександрія Кіровоградської області, по 1 / 2 частині за кожним та визначити порядок користування зазначеною квартирою, виділивши [PERSON] в користування жилі приміщення згідно плану: жилу кімнату площею 21,2 кв.м., відповідачу виділити в користування жилу кімнату площею 9,7 кв.м. і жилу кімнату площею 8,1 кв.м. Сіни площею 3,0 кв.м., коридор площею 5,5 кв.м, кухню, площею 7,2 кв.м., ванну кімнату, площею 5,8 кв.м., передпокій площею 11,9 кв.м. залишити в загальному користуванні. Позивач та її представник надали до суду письмову заяву в якій просять розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують повністю та просять їх задоволити. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач або його представник у судове засідання не зявилися, причини неявки суду невідомі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 01.10.1994 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, актовий запис №635. Прізвище після укладення шлюбу [PERSON], згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ОЛ №253573. 26 лютого 2005 року [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] будинок №33-а, який розташований по вул. Нагорній у місті Олександрія Кіровоградської області, відповідно договору купівлі-продажу від 26.02.2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №516. При укладенні даного договору, [PERSON] надала письмову заяву, яку посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №515. У даній заяві вказано, що [PERSON] дає згоду на купівлю за сумісні кошти, набуті ними у шлюбі, будинку №33а по вул. Нагорній міста Олександрії Кіровоградської області. Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації посвідчило 16.03.2005 року право власності за [PERSON] та внесено запис в реєстрову книгу №50 с. 43 за реєстровим №8097. Спірний будинок придбано за час зареєстрованого шлюбу між позивачем та відповідачем за спільні кошти, тому згідно статей 60 та 70 СК України спірний будинок є спільною сумісною власністю і підлягає поділу між подружжям у рівних частках. У даному випадку, у позивача та відповідача виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на частину будинку, так як придбано будинок у період шлюбу. Судом встановлено, що порядок користування будинком не встановлено та відповідач користуються усім будинком, не погоджуються на виділення в користування позивачу жодної з житлових кімнат та вони не можуть досягти згоди щодо порядку користування будинком №33а по вул. Нагорній міста Олександрії Кіровоградської області. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Відповідно до Конституції України усі субєкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Тобто, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Як вбачається з матеріалів справи, будинок №33а по вул. Нагорній міста Олександрії Кіровоградської області складається з трьох жилих кімнат (площею 21,2 кв.м; 9,7 кв.м; 8,1 кв.м), кухні (площею 7,2 кв.м), ванної кімнати (площею 5,8 кв.м), коридор (площею 5,5 кв.м), передпокій (площею 11,9 кв.м), сіни (площею 3,0 кв.м) та належить на праві спільної власності позивачу та відповідачу, та вони мають по 1 / 2 ідеальній частці будинку. Оскільки жилі кімнати мають різну площу, то суд приходить до висновку, що визначення порядку користування будинком, який би в даному випадку у рівній мірі забезпечував права позивача та відповідача, є неможливим, але запропонований варіант позивачем порядку користування є найбільш адекватним, так як відповідач матиме змогу користуватися двома окремими кімнатами, що не суперечить вихідним даним технічного паспорту (інвентарний номер 10041) на будинок №33а по вул. Нагорній міста Олександрії Кіровоградської області. Суд звертає увагу, що потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Аналізуючи вищевикладене та той факт, що спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд вважає за можливе виділити в користування позивачу і відповідачу в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, суд враховує можливість відступу від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Отже, розподіл користування жилим приміщенням не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників, тому позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial