Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 17 липня 2018 року, реєстраційний номер 3762. В обґрунтування позову вказала наступне. 17.07.2018р. відповідач [PERSON] , уклав договір дарування квартири за адресою [ADDRESS] , своєї матері відповідачки - [PERSON] , договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Харківської області Ємець І.О., відомості внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказані обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Вважає вказаний договір недійсним, зокрема фіктивним, на підставі ст.ст.3, 13, 203, 215, 234 ЦК України, оскільки він укладений відповідачами з метою ухилення відповідача [PERSON] від виконання 2-х судових рішень. Зазначає, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.11.2015р., справа №645/5637/15-ц, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] (на даний час [PERSON] ), аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.06.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. На примусове виконання зазначеного рішення суду постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області О.А. Антосіка від 07.06.2018р. було відкрито виконавче провадження №56545292 з виконання виконавчого листа №645/5637/15-ц, виданого 13.03.2018р. Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліментів. 17.07.2018р. державним виконавцем був виданий позивачу та відповідачу [PERSON] «Розрахунок заборгованості по аліментам» від 17.07.2018р., згідно якого загальна заборгованість за аліментами відповідача [PERSON] за період з червня 2015р. по червень 2018р., тобто за 3 роки, склала 30332,25 грн. Крім того, 12.09.2017р. позивач звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом стягнення компенсації половини вартості автомобіля у сумі 164 856,50 грн. (справа №645/3985/17). Рішення у цій справі було ухвалене 26 липня 2018р. Воно було частково змінене постановою Харківського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, згідно якої стягнуто на її користь з відповідача [PERSON] , в порядку поділу майна подружжя, половину вартості автомобіля в сумі 164856,50 грн., витрати по сплаті судового збору 1648,56 грн. за подачу позову та 2472,84 грн. за подачу апеляційної скарги. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. від 23.04.2019р. відкрито виконавче провадження №58980988 щодо примусового виконання рішення суду у справі №645/3985/17. Отже, на дату укладання спірного договору дарування відповідач [PERSON] знав про наявність рішення суду від 09.11.2015р. у справі №645/5637/15-ц, яким його було зобов`язано сплачувати аліменти на дитину, про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання зазначеного рішення суду. Відповідач [PERSON] протягом тривалого часу аліменти згідно рішення суду не сплачував зовсім, або сплачував їх у неповному обсязі, і усвідомлював, що в нього виникла значна заборгованість зі сплати аліментів, знав про «Розрахунок заборгованості по аліментам» державного виконавця від 17.07.2018р. Також на дату укладання спірного договору відповідач [PERSON] знав, що на розгляді суду знаходився позов позивача, пред`явлений 12.09.2017р., про поділ майна подружжя на суму 164856,50 грн., припускав можливість негативних наслідків для себе в разі задоволення позовних вимог. За таких обставин у порядку примусового виконання судових рішень стягнення могло бути звернено на належну відповідачу [PERSON] квартиру. З метою ухилення у майбутньому від виконання 2-х зазначених судових рішень, унеможливлення звернення стягнення на квартиру у порядку примусового виконання, відповідач [PERSON] застосував схему формального відчуження квартири, уклавши договір дарування на користь своєї матері відповідачки [PERSON] .. Дії сторін оскаржуваного договору дарування не були спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] , до укладення спірного договору і по сьогоднішній день, фактично володіє та користується спірною квартирою, зареєстрований в ній. Відповідач [PERSON] після набуття права власності на спірну квартиру не користується нею, має у власності 3- кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] не має іншого житла у власності або користуванні. 11 травня 2019р. відповідач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з заявою про розстрочку виконання судового рішення по виконавчому листу на суму 164856,50 грн., виданому на підставі зазначеного вище рішення суду у справі №645/3985/17. В ній він посилався на те, що отримує мінімальну зарплату, йому важко задовольнити навіть мінімальні потреби, для сплати аліментів він вимушений продавати свої речі та займати гроші. Вказав, що його мати отримує мінімальну пенсію і потребує його майнової допомоги. Відповідач [PERSON] не здійснив оплатне відчуження спірної 2-кімнатної квартири, або заміну її на меншу, щоб покращити свій матеріальний стан, розрахуватися з боргами. Він не подарував квартиру, або її частину своїй дитині замість сплати аліментів, як це передбачено ч.1 ст.190 СК України. Мати відповідача [PERSON] забезпечена житлом, проживає одна у 3-кімнатній квартирі. Потребуючи матеріальної підтримки, як стверджує відповідач [PERSON] , подаровану їй квартиру вона для отримання додаткових доходів не використала, її не продала, в оренду не здала. Внаслідок укладання відповідачами фіктивного договору позивач, як стягувач, не може отримати суми згідно рішень суду. Постановою приватного виконавця Близнюкова Ю.В. від 09.08.2019р. звернено стягнення на дохід відповідача [PERSON] , а саме, на його заробітну плату. Заробітна плата відповідача [PERSON] є мінімальною. Починаючи з дати винесення постанови по сьогоднішній день, щомісячно позивач, як стягувач, отримує 691,75 грн. Враховуючи загальну суму стягнення, вказану у постанові - 189972,09грн., за приблизними розрахунками борг буде сплачений позивачу протягом 23 років. Виходячи з наведеного, вважає, що договір дарування спірної квартири має бути визнаний недійсним, зокрема фіктивним, на підставі ст. 234 ЦК України. Ухвалою суду від 05.10.2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними (фіктивним) договору дарування квартири - залишено без руху. Ухвалою суду від 19.10.2020 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними (фіктивним) договору дарування квартири, розпочато підготовче провадження у справі. \~ \~ Ухвалою суду від 29.04.2021 року закрито підготовче провадження по даній справі, цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними (фіктивним) договору дарування квартири призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду\~від 11.08.2021\~року витребувано\~у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємця І.О. належним чином засвідчену копію договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер 3762, із документами наданими для його вчинення. 22.11.2021 відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Вказує, що позивач правильно зазначає у своєму позові, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.11.2015 у справі №645/5637/15-ц з нього стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј від його доходу до досягнення дитиною повноліття. Примусове виконання вказаного судового рішення здійснювалося державним виконавцем Міжрайонної ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області Антосіком О.А. Державний виконавець [PERSON] сформував неправильний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 17.07.2018 за яким за ним значилась заборгованість. Позивач замовчує, що розрахунок заборгованості є хибним і ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.04.2019 у справі №645/5637/15-ц, повністю було задоволено скаргу на дії державного виконавця Міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області. Державного виконавця було зобов`язано під час здійснення ним виконавчого провадження №56545292 від 07.06.2018 перевірити правильність обчислення заборгованості по аліментам. Харківський апеляційний суд у справі №645/5637/15-ц своєю постановою від 23.09.2020 також визнав вказаний розрахунок державного виконавця неправильним. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] посилається на ч.2 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» за якою, за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Позивач хибно вважає, що за наявності у нього заборгованості із сплати аліментів сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, то належна йому на той час квартира, могла б бути стягнута в рахунок такої заборгованості. Якщо навіть і припустити, що розрахунок державного виконавця був правильним і за ним дійсно б рахувалася заборгованість у сумі 30332,25 грн., як про це вказує позивач, то цієї суми було не достатньо, щоб здійснити стягнення на квартиру в рахунок боргу. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. У 2018 році розмір мінімальної заробітної плати становив 3723,00 грн., 20 мінімальних заробітних плат дорівнювало 74460,00 грн. Враховуючи те, що розмір заборгованості за аліментами у нього станом на червень 2018 становила близько 20000,00 грн., то і вірогідність стягнення такого боргу за аліментами з урахуванням приписів ч.7 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» дорівнювала нулю. У подальшому він сплачував аліменти добросовісно, наразі заборгованість відсутня. Згідно Постанови про повернення виконавчого документа стягувачу державного виконавця Міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області Антосіка О.А. від 15.08.2019 по виконавчому провадженню №56545292, у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів. Наразі аліменти стягуються з його заробітної плати у розмірі, визначеному судом, заборгованість не утворюється. Отже, наявність у нього станом на 2018 рік заборгованості зі сплати аліментів не створювало йому загрозу втрати належної йому на той час квартири. Також позивач хибно стверджує, що наявна заборгованість за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.07.2018 у справі №645/3985/17 у розмірі 51000,00 грн. (поділ майна подружжя) стало причиною укладання ним договору дарування квартири від 17.07.2018 з метою уникнути її стягнення в рахунок боргу. У подальшому вказане рішення було змінено постановою Харківського апеляційного суду від 23.01.2019 в частині розміру суми боргу, суму до стягнення було визначено у розмірі 164856,50 грн. По-перше, на дату укладання договору дарування ще не існувало судового рішення про стягнення із нього боргу навіть суду першої інстанції. По-друге, суд першої інстанції визначив до стягнення 51000,00 грн., якої не достатньо, щоб стягнення було накладено на квартиру, так як 20 розмірів мінімальної заробітної плати у 2018 році становило 74460,00 грн. По-третє, лише 23.01.2019 Харківський апеляційний суд визначив до стягнення із нього 164856,50 грн. На момент укладання договору дарування він ще не мав заборгованості перед [PERSON] у сумі 164856,50 грн., та не міг наперед передбачити можливу загрозу втрати квартири. По-четверте, він не уникає від погашення вказаного боргу, щомісяця сплачує, із його заробітної плати щомісяця здійснюються відповідні відрахування. Після продажу матір`ю належної їй квартири [ADDRESS] , залишок заборгованості буде одразу повністю погашений [PERSON] . Отже, твердження позивача, що укладання договору дарування від 17.07.2018 є способом уникнути від стягнення заборгованості за рішенням суду від 23.01.2019, є надуманим та таким, що побудований на припущеннях. Зазначив, що фактично наразі він проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у квартирі своєї матері, за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, його мати, [PERSON] , фактично проживає у квартирі [ADDRESS] з причин зручності. Отже, твердження [PERSON] , що [PERSON] фактично не володіє та не користується квартирою [ADDRESS] , не відповідає дійсності. Факт її проживання за вказаною адресою підтверджується Актом про фактичне проживання осіб від 21.11.2021. З огляду на зазначене, позов [PERSON] ґрунтується на самих припущеннях, викладені доводи є надуманими та не підтверджені відповідними належними доказами, певні обставини навмисно позивачем замовченні, що свідчить про намагання ввести суд в оману з метою досягнення своєї мети. Крім того, зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що до даних спірних правовідносин слід застосувати позовну давність. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положеннями ст.257 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки. Положеннями ст.ст. 258, 728 ЦК України встановлено, що позовна давність щодо вимог про розірвання договору дарування встановлена строком в один рік. З огляду на вищевикладені обставини, всі строки для визнання недійсним договору дарування квартири вже давно сплинули кілька разів. Спірний договір дарування квартири [ADDRESS] був укладений 17.07.2018. Про існування договору дарування [PERSON] стало відомо щонайменш 26.04.2019, про що свідчить Інформаційна довідка, виготовлена на її замовлення Приватним нотаріусом ХМНО Одарченко М.С. Позивач звернулась до суду з позовом лише 01.10.2020, тобто понад 2 роки після укладання оспорюваного договору дарування і понад 1 рік і 3 місяці, після отримання відповідної інформації із Державного реєстру речових прав. У будь-якому випадку минуло більше року. За ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, і є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, та те, що [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору дарування квартири з пропуском строку позовної давності, вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають. Позивач в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Герасименя О.Ю. позов не визнав та пояснив, що [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору дарування квартири з пропуском строку позовної давності, оскільки спірний договір дарування квартири [ADDRESS] був укладений 17.07.2018. Про існування договору дарування [PERSON] стало відомо щонайменш 26.04.2019, про що свідчить Інформаційна довідка. Вважав позов не обґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню, так як на час укладення договору дарування квартири наявна сума заборгованості по аліментам не становила загрози звернення стягнення на квартиру, через невелику суму, на даний час заборгованість за аліментами погашена, а рішення суду про розподіл майна ще не було, спір був на розгляді суду. Зазначив, що відповідача спонукало на дарування квартири матері її похилий вік, а її квартира планується на продаж. Представник відповідача зазначив, що обидва рішення, ухвалені на користь позивача, на даний час виконуються. Відповідачка [PERSON] мешкає в подарованій їй квартирі на [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного висновку. Згідно свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 22.12.2015 року [PERSON] 22 грудня 2015 року уклав шлюб з [PERSON] та після державної реєстрації шлюбу присвоєно прізвище « [PERSON] ». Судом встановлено, що постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області О.А. Антосіка від 07.06.2018р. було відкрито виконавче провадження №56545292 з виконання виконавчого листа №645/5637/15-ц, виданого 13.03.2018р. Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліментів. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам на 01.07.2018 року, загальна заборгованість за аліментами [PERSON] за період з червня 2015р. по червень 2018р., складала 30332,25 грн. Постановою Харківського\~апеляційного суду\~від 23.01.2019\~року рішення\~Фрунзенського районного\~суду м.\~Харкова від\~26\~липня 2018\~року змінено\~в частині\~суми стягнення.\~Стягнуто з\~ [PERSON] на\~користь [PERSON] \~в порядку\~поділу майна\~подружжя половину\~вартості автомобіля\~Honda\~CR-V\~в сумі\~164\~856,\~50\~грн.,\~витрати по\~сплаті судового\~збору 1648,56\~грн.\~за подачу\~позову та\~2472,84\~грн.\~за подачу апеляційної скарги. Згідно даної постанови суду вбачається, що спір між сторонами виник та позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя в вересні 2017 року. Також з даної постанови вбачається, що ще до подачі позову - 26 червня 2015 року спірне майно подружжя автомобіль, був проданий відповідачем. Постановою приватного\~виконавця виконавчого\~округу Харківської\~області Близнюковим\~Ю.В.\~від 23.04.2019р.\~було відкрито\~виконавче провадження\~№58980988\~з виконання\~виконавчого листа\~№645/3985/17-ц,\~виданого 12.03.2019\~року про\~стягнення з\~ [PERSON] на\~користь [PERSON] \~в порядку\~поділу майна\~подружжя половину\~вартості автомобіля\~Honda\~CR-V\~в сумі\~164\~856,\~50\~грн.,\~витрати по\~сплаті судового\~збору 1648,56\~грн.\~за подачу\~позову та\~2472,84\~грн.\~за подачу апеляційної скарги. 17.07.2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. Дана квартира належала відповідачу [PERSON] на праві власності, згідно свідоцтва про право власності від 30.07.2008 року. Відповідно до\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. \~ \~ \~ \~ \~ За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повиннен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , подарував належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме спірну квартиру - своїй матері, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього на користь позивачки аліментів, за якими у нього виникла заборгованість. Крім того, судом встановлено, що сторони мали спір про поділ спільного майна подружжя ще з вересня 2017 року (час подачі позову до суду), а фактично ще раніше, так як спільне майно - автомобіль, був проданий відповідачем в червні 2015 року, що спонукало позивача звернутись до суду та на її користь було стягнуто 164856,50 грн.. Тобто відповідач [PERSON] міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Суд бере до уваги, що спірний договір дарування нерухомого майна квартири, був укладений сторонами, які є близькими родичами (син та мати), які також використовують тіж житлові приміщення, що і до укладення спірного договору та залишились зареєстрованими, а саме відповідач [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] , а цивільна дружина відповідача [PERSON] [PERSON] , з якою відповідач проживає однією сім`єю, за адресою: [ADDRESS] , тобто в спірній квартирі, відповідач [PERSON] зареєстрованого місця мешкання не має. Щодо надання відповідачем акту від 21.11.2021 року про фактичне проживання осіб в кв. [ADDRESS] [PERSON] , то до даного акту суд відноситься критично та не приймає його в якості доказу, враховуючи, що він не був затверджений належним чином, суду не відомо, які особи його підписали, враховуючи, що зазначених осіб відповідач та його представник не просили викликати до суду та ці особи не були допитані судом. Тому суд приходить до висновку, що дії відповідачів по укладенню договору дарування були направленні на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича (матері відповідача), з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що також підтверджується тим, що відповідачі фактично продовжують володіти та користуватися цим майном. Суд вважає, що укладаючи договір дарування від 17.07.2018 року, сторони договору відповідачі по справі, насправді приховали його справжню мету ухилитись від стягнення з [PERSON] сум компенсації за розподіл майна подружжя за рахунок нерухомості, що підтверджується на даний час невиконанням рішення суду на користь позивача. Відповідач [PERSON] був обізнаний про спір про поділ майна, хоча на час укладення договору ще не було рішення суду, але поведінка відповідача - відчуження майна (продаж спірного автомобіля, дарування квартири), свідчить про те, що він передбачав негативні наслідки для себе у випадку накладення стягнення на предмет договору дарування. Він подарував квартиру матері, яка забезпечена житлом, в якій залишилась проживати та зареєстрована його цивільна дружина, з якою він мешкає однією сім`єю, тобто дарувальник фактично володіє та користується подарованим майном, був в ньому зареєстрований майже до укладення угоди, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Що стосується заявленого клопотання відповідача та його представника про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , як інша заінтересована особа, що заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом, дізналась про укладення договору дарування 26.04.2019 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. \~Відповідно до ст. 256,257 ЦК України зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. \~ \~Згідно ст.\~258\~ЦК України\~-\~для окремих\~видів вимог\~законом може\~встановлюватися спеціальна\~позовна давність:\~скорочена або\~більш тривала\~порівняно із\~загальною позовною\~давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 5) про розірвання договору дарування (стаття 728\~цього Кодексу). Але предметом розгляду даної справи є не розірвання договору дарування, а визнання його недійсним з підстав фіктивності. Тобто в даному випадку строк позовної давності становить 3 роки, позивач звернулась до суду 01.10.2020 року, тобто в межах строку позовної давності, тому клопотання відповідача та його представника не підлягає задоволенню. Частиною 1\~статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved