Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивач звернулася до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що вона є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на майно. Відповідач [PERSON] є сином позивача, на даний час зареєстрований за вказаною адресою, але фактично з 2013 року та по даний час в зазначеній оселі не проживає та не з`являється, що підтверджується актом на предмет фактичного проживання складеного депутатом Володимирівської сільської ради. Оскільки за вищевказаною адресою відповідач не проживає тривалий час, жодним чином не бере участі в утриманні будинку позивача, добровільно не бажає зніматися з реєстрації, позивач була змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. На підставі наведеного позивач просить суд, визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10.10.2019 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явилася, з поданого до суду клопотання б/н та б/д вбачається, що позивач позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду цивільної справи була повідомлена завчасно та належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки позивач та відповідач не з`явилися до зали судового засідання. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та доведених обставин, приходить до такого висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , є власницею житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 17 вересня 2004 року та розпорядженням Володимирівської сільської ради від 16.02.2016 року № 9-р щодо перейменування вулиць та провулків в селі Володимтрівка, Казанківського району, Миколаївської області. Згідно акту підтвердження на предмет фактичного проживання, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2013 року. Відповідно до довідки Володимирівської сільської ради від 29.03.2019 року № 553-02-15-01, [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 2013 року на території сільської ради не проживає. Згідно довідки Володимирівської сільської ради б/д № та б/н, позивач дійсно зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , та до складу її сім`ї входить онука та співмешканець. В ст.47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] у належному позивачу житловому будинку перешкоджає реалізації останньої права розпорядження власним майном, наявні підстави для задоволення позовної заяви. Крім того, відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 768,40 грн.

Outcome: approved