Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом посилаючись на той факт, що 10 вересня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 21000,00 доларів США для придбання житлового будинку з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 10.09.2037 року включно та зі сплатою 10,08% річних за користування кредитом. Позивач вважає, що укладаючи кредитний договір, банком було допущено порушення вимог чинного законодавства, зокрема щодо ненадання позивачеві в письмовій формі повної та достовірної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, не було роз'яснено переваг та недоліків форм кредитування, які надавалися банком, в зв'язку з чим позивач був позбавлений можливості здійснити свідомий вибір на користь тієї або іншої схеми кредитування, реально оцінити суму переплати по кредиту за кожною схемою кредитування, а також доцільність отримання кредиту. Таким чином, банк замовчав важливу інформацію про умови кредитування, яка має бути надана споживачу саме перед укладенням договору. У звязку з чим позивач звернулась до суду із даним позовом та просить суд визнати недійсним кредитний договір №НЕНЗСК00000146 від 10.09.2007 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк». В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив з підстав викладених їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, та просив відмовити. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 вересня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 21000,00 доларів США для придбання житлового будинку з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 10.09.2037 року включно та зі сплатою 10,08% річних за користування кредитом. Згідно анкети-заяви від 13 серпня 2007 року [PERSON] просила «Приватбанк» відкрити картковий рахунок у валюті кредиту долари США, на суму 21000, терміном користування 360 місяців, ставка кредиту 12% на місяць, ціль кредитування купівля квартири. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Разом з цим умовами укладеного між сторонами кредитного договору, який [PERSON] підписала особисто, передбачено обовязок позичальника повернути кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а саме п.п.7.1 кредитного договору. Також п.6.5 кредитного договору передбачає детальний опис суми кредиту, який вказаний в пунктах 7 та 6.2 кредитного договору разом із процентами та іншими витратами. Крім того п.п.3.2, 3.4 та 3.8 кредитного договору передбачають порядок нарахування процентів та можливість ризику при непогашенні суми кредиту. Крім цього п.7.8 спірного кредитного договору встановлено, що договір укладений в 2 екземплярах, які мають однакову юридичну чинність. Крім цього згідно розяснень в п.п.13 та 16 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. З урахуванням викладеного, в ході розгляду справи судом не встановлено доказів нечесної підприємницької практики або введення в оману споживача, передбачених ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки судом не встановлено, а представником позивача не доведено, що зміст укладеного спірного договору має порушенням норм законодавства, суд вважає, що договір було укладено у відповідності до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, зміст договору не суперечить Цивільному кодексу, або іншим актам цивільного законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Outcome: dismissed