Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 11.08.1956 вона уклала шлюб з [PERSON] , який 11.08.2003 було розірвано. Вказує, що під час перебування в шлюбі вони побудували житловий будинок з верандою та погребом, що розташований по [ADDRESS] , який був побудований протягом 1988-2000 років. Зазначає, що після розірвання шлюбу з нею [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок та здійснив реєстрацію права власності на нього. Позивач зазначає, що їй не було відомо про реєстрацію права власності на будинок за [PERSON] та про даний факт вона дізналася лише після його смерті. Та оскільки будинок був побудований під час перебування ними в шлюбі, позивач вважає, що даний будинок є їхньою спільною з [PERSON] сумісною власністю. Зазначає, що [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема і на вищезазначений будинок, та протягом 6 місяців з моменту відкриття спадщини до державного нотаріуса звернулись відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частку в праві власності на вказаний житловий будинок, однак їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва та рекомендовано звернутись до суду. Окрім того, вищевказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці [ADDRESS] , кадастровий номер 0520680500:04:001:0389, площею 0, 0419 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка була передана [PERSON] у власність в порядку приватизації. Та позивач вважає, що вона має право на 1/2 частку даної земельної ділянки, оскільки їй належить право власності на 1/2 частку розташованого на ній житлового будинку. За вказаних обставин, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнати за нею право власності на 1/2 частки земельної ділянки [ADDRESS] , кадастровий номер 0520680500:04:001:0389, площею 0,0419 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 1 - 5). \~ \~ \~ \~Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 21.04.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження (а.с. 46). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 21.04.2020 при відкритті провадження за клопотанням позивача було витребувано докази по справі, а саме витребувано з Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» оригінал інвентарної справи на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] та витребувано з Вінницької районної державної нотаріальної контори засвідчену копію спадкової справи № 303/2019, що була заведена у зв`язку зі смертю [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 46). Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , адвокат Панчук І.О. на підставі ст. 178 ЦПК України надала суду відзив на позовну заяву, згідно якого просила застосувати сплив строку позовної давності до спірних правовідносин та в задоволенні позову відмовити. Згідно поданого відзиву вказала, що відповідачі заперечують щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки згідно технічного паспорта на спірний будинок від 14.12.2010, після розірвання шлюбу з позивачкою [PERSON] було добудовано більшість господарських будівель і споруд, що збільшило інвентаризаційну вартість будинковолодіння більш ніж у два рази, тому вважають, що вимога позивачки про визнання права власності за нею на 1/2 частку спірного будинку є необґрунтованою та не відповідає обставинам справи. Також зазначила, що право власності на новостворене нерухоме майно виникло у [PERSON] , який помер [INFO] , лише 17.12.2010, тобто через 7 років після розірвання шлюбу з позивачкою по справі. Та вважає, що на час розірвання шлюбу [PERSON] належало право власності на будівельні матеріали у вигляді закінченого будівництвом, не введеного в експлуатацію житлового будинку, тому і право спільної сумісної власності подружжя поширюється не на житловий будинок, а на будівельні матеріали у вигляді будинку, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання права власності за позивачкою на 1/2 частки такого будинку. Крім цього, представник відповідачів у поданому відзиві вказала, що сам факт розірвання шлюбу позивачки з [PERSON] свідчить про обізнаність позивачки з наявністю спільного недобудованого будинку на день розірвання шлюбу, однак можливістю поділу такого майна протягом встановленого строку позовної давності позивачка не скористалася, з позовом до суду не зверталась, тому, на думку представника відповідачів, позивач пропустила строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просила суд в поданому відзиві (а.с. 109 - 112). Оскільки матеріалами справи доведено укладання угоди про правову допомогу представником відповідачів 03.06.2020, враховуючи що відзив було подано ним 11.06.2020, відзив прийнято до розгляду. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 17.06.2020 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 118). Представник позивача адвокат Гурба М.В. на підставі ст.\~179\~ЦПК Українинадав суду відповідь на відзив, відповідно до якого заперечив викладені у відзиві обставини та вказав, що позивачка перебувала в шлюбі з [PERSON] з 11.08.1956 по 11.08.2003, а спірний житловий будинок побудований в 1988 році, тобто в період перебування ними в шлюбі. Також вказав, що в даному випадку мають застосовуватись положення ЦК УРСР в редакції станом на 1988 рік та такі положення не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок з його оформленням та державною реєстрацією, тому вважає, що право власності на житловий будинок виникло з моменту завершення його будівництва. Також вказує, що [PERSON] без згоди позивачки здійснив будівництво веранди «а1» в 2007 році, ганку в 2007 році, гаража «Г» в 2007 році, сараю «Д» в 2007 році, вбиральні «Е» в 2005 році, та посилаючись на положення ч. 4 ст. 357 ЦК України, вважає, що вказана обставина не впливає на розмір частки позивачки у спільній власності, оскільки господарські будівлі та споруди наслідують долю головної речі, на підставі ст. 186 ЦК України позивачка має право на 1/2частку спірного житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами. Щодо застосування строку позовної давності вказує, що позиваці не було відомо про реєстрацію права власності на будинок за [PERSON] , так як він їй не повідомляв про це, про дану обставину позивач дізналась лише в 2019 році після смерті [PERSON] , коли виникли спірні питання зі спадкоємцями [PERSON] . Тому вважає, що позивачка не пропустила строк позовної давності (а.с. 121 - 125). Представник позивача, адвокат Гурба М.В. в судовому засіданні позовну заяву підтримав, пояснив, що позивачка перебувала в шлюбі з [PERSON] , в якому вони побудували спірний житловий будинок з прибудовами, що підтверджується технічним паспортом на нього, в подальшому шлюб було розірвано та лише після смерті [PERSON] вона дізналася, що ним було отримано свідоцтво на право власності на даний житловий будинок з прибудовами вже після розірвання шлюбу. Оскільки таке майно було побудовано в шлюбі, отже є спільним майном подружжя, вважає, що позивачка має право на частку в спільному майні подружжя, а тому звернулася до суду з даним позовом, який пред`явлено до спадкоємців [PERSON] , а оскільки вона має право на частку в набутому житловому будинку з господарськими будівлями, їй належить також відповідна частка земельної ділянки для його обслуговування. Будь-яких спірних питань щодо цього майна до смерті [PERSON] не виникало, тому раніше з вимогами про поділ цього майна вона не зверталася. Відповідачка [PERSON] та її представник, що також є представником відповідача [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Пояснили, що [PERSON] залишив свою попередню сім`ю ще в 1994 році та став проживати разом з відповідачкою [PERSON] , з якою мають спільного сина [PERSON] . На час початку спільного проживання житловий будинок був недобудований та не придатний до постійного проживання, разом з [PERSON] вони добудували вказаний будинок, зробили добудови, сучасний ремонт, та після розірвання шлюбу з [PERSON] це майно значно збільшилося у вартості та добудовано підсобні приміщення, крім цього, даним майном користувався постійно [PERSON] , [PERSON] даним будинком не займалася взагалі та ним не користувалася. Вважають, що позивачка також пропустила строк звернення до суду з даним позовом, а тому просили застосувати до заявлених вимог наслідки спливу строку позовної давності. Також вважають, що право власності на вказане в позові майно було набуте [PERSON] вже після розірвання шлюбу з позивачкою, згідно наявного в справі свідоцтва про право власності, та технічний паспорт на нього, наданий позивачем, не є доказом набуття права власності на вказане майно в період перебування [PERSON] в шлюбі з [PERSON] . Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги визнала, просила позов задовольнити. Пояснила, що спірний житловий будинок був збудований станом на 1988 рік, вони використовували його як дачу, та лише з 2012 року її батько, [PERSON] , почав в ньому проживати постійно. [PERSON] проживав з її матір`ю, позивачкою [PERSON] , до 2000 року, з того часу батько їх залишив та почав проживати з відповідачкою [PERSON] , про оформлення ним права власності на житловий будинок вони не знали, хоча матір з батьком з 2000 року не спілкувалися, його діти, в тому числі вона, продовжували його навідувати та спілкуватися, спорів щодо використання цього будинку в них не було, тому в позивачки, її матері, не було підстав звертатися до батька, [PERSON] , з вимогами про поділ цього житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, попередньо надіслав до суду заяву, згідно якої розгляд справи просив проводити у його відсутність, позовні вимоги визнає та позовну заяву просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, попередньо надіслав суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає та позовну заяву просить задовольнити. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Позивачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11.08.1956 по 11.08.2003, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 13.03.2020 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 7, 8). [INFO] [PERSON] помер в м. Вінниця, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 9). Позивачка [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, що було набуте нею та [PERSON] під час перебування в зареєстрованому шлюбі в період з 11.08.1956 по 11.08.2003, що підтверджується копією відповідної заяви [PERSON] від 22.10.2019 та копією спадкової\~справи до\~майна померлого\~ [INFO] \~ [PERSON] (а.с. 10, 60 - 68). Відповідно до копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 08.07.2019, у Вінницькій районній державній нотаріальній конторі 08.07.2019 заведено спадкову справу №303/2019 після смерті [PERSON] (а.с. 11). Згідно копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.09.2011 та Витягу Комунального підприємства «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» від 17.12.2011, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 17.12.2010 № 207 належав на праві приватної власності житловий будинок, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно з копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на 17.12.2010, житловий будинок в цілому складається з: літ. А житловий будинок, рік побудови 1988; літ. а веранда, рік побудови 2000; літ. а1 веранда, рік побудови 2007; літ. п/А погріб, рік побудови 1988; ганок, рік побудови 2007; літ. Г гараж, рік побудови 2007; літ. Д сарай, рік побудови 2007; літ. Е убиральня, рік побудови 2005; № 1 ворота, № 2 хвіртка, № 3 огорожа, № 4 огорожа (а.с. 14 - 16). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2017, за [PERSON] 13.12.2017 було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 0520680500:04:001:0389, площею 0, 0419 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Відповідно до звіту про оцінку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , виготовленого на замовлення [PERSON] , станом на 17.03.2020 ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме вказаного житлового будинку та земельної ділянки, склала 508\~641 гривень, в тому числі ринкова вартість земельної ділянки склала 245 727 грн (а.с. 18 - 31). Згідно копії спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] , спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які спадщину прийняли, та [PERSON] , який відмовився від належної йому частини спадкового майна на користь [PERSON] (а.с. 60 - 68). \~ \~ \~ \~Згідно матеріалів\~інвентаризаційної справи на будинок, розташований по [ADDRESS] , інвентаризаційна справа була заведена лише 09.08.2002 як на будинок, зведений в [ADDRESS] . Згідно першої інвентаризації 09.08.2002 було встановлено, що будинок літ. А, сіни літ. а, сарай літ. Б, В, погріб літ. п/А, тобто все наявне на вказаний час нерухоме майно на відповідній земельній ділянці, збудовано самовільно, акт прийомки відсутній, відомості про погашення статусу самовільного будівництва датовані 14.09.2010, рішення про оформлення права власності на житловий будинок з прибудовами та господарськими приміщеннями прийнято Бохоницькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 17.12.2010, свідоцтво про право власності на нерухоме майно видано [PERSON] 22.09.2011, державна реєстрація права власності була здійснена 17.12.2011 (а. 4, 7, 61, 70, 71 інвентаризаційної справи). \~ \~ \~ \~Згідно наявного в матеріалах вищевказаної інвентаризаційної справи копії державного акту на право приватної власності на землю від 01.06.1996, земельну ділянку площею 0, 0419 га, на території Бохоницької сільської ради було передано [PERSON] на підставі рішення 14 сесії 21 скликання Бохоницької сільської ради від 27.12.1993 для садівництва, а не для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а. 13 інвентаризаційної справи). \~ \~ \~ \~Тобто, згідно матеріалів справи, житловий будинок з відповідними спорудами було зведено на земельній ділянці іншого цільового призначення, а саме садівництва, та таке цільове призначення земельної ділянки на інше, а саме: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 17), до завершення будівництва та оформлення права власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами 17.12.2011 не змінювалося. Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами. Статтями\~15,\~16 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відповідно до роз`яснень п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Звертаючись до суду з даною позовною заявою, позивач зазначає, що вона, перебуваючи в шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] , побудували спірний житловий будинок та, посилаючись на положення ч. 1 ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ч.ч. 1, 2 ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 1 ст. 377 ЦК України, ч. 1 ст. 120 ЗК України, вважає, що їй належить 1/2 частина даного житлового будинку з усіма наявними прибудовами та господарськими спорудами та земельної ділянки під ним. Так, згідно з ч. 1 ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв станом на час перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі та на час розірвання між ними шлюбу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, в даній справі підлягає доведенню факт набуття права власності на спірне майно [PERSON] та [PERSON] в період перебування їх в зареєстрованому шлюбі саме як на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що вказаний в Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 22.09.2011. Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Судом встановлено,\~що житловий\~будинок та погріб\~були збудовані\~у 1988\~році,\~решта господарських\~будівель та\~споруд були\~збудовані протягом\~2000\~ 2007\~років.На якій підставі було зведено в 1988 році вказане в матеріалах інвентаризаційної справи нерухоме майно суду не доведено. Так, до набрання чинності новим Цивільним кодексом України 01.01.2004, який визначив, що єдиним моментом виникнення права власності на нерухоме майно, яке відповідно до закону підлягає державній реєстрації, є державна реєстрація прав на нерухоме майно), виникнення (набуття) права власності на нерухоме майно не пов`язувалось із проведенням його державної реєстрації, а залежало від настання інших подій (закінчення будівництва, введення в експлуатацію тощо). І до прийняття\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 01.07.2004, який містить перелік усіх документів, що є підставою для набуття та реєстрації права власності на нерухоме майно, такі документи були передбачені різними нормативно-правовими актами. Так, у 1988 році, коли згідно матеріалів технічної інвентаризації було збудовано житловий будинок, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Тобто підставою для виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів, в тому числі з відведенням земельної ділянки саме для цієї мети. Згідно ст.ст. 22, 23 Земельного кодексу Української РСР, в редакції, що діяла на час перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі та до прийняття Земельного кодексу України 25.10.2001, тобто в тому числі станом на час зведення житлового будинку в 1988 році, приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Землекористувачі мають право і повинні користуватися земельними ділянками в тих цілях, для яких вони їм надані. 31.01.1966 Міністерством комунального господарства УРСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Відповідно до п.п. 1,2 вказаної Інструкції, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Під будинком, як об`єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Згідно з п. 4 вказаної Інструкції, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Відповідно до\~п.\~7\~вказаної Інструкції, реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1. До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації. Згідно з п. 10 Додатку № 1 до вказаної Інструкції «Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26.08.1948, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, у відповідності до вищевказаних норм законодавства, які діяли на час будівництва спірного житлового будинку, як головної речі в об`єкті права власності на житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами, в 1988 році лише з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку особа набувала статусу власника житлового будинку. Вищевказана Інструкція втратила чинність 19.01.1996 на підставі Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995, яким було затверджено Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, які діяли до 16.07.1998. З 16.07.1998 по 07.03.2002 діяла Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 № 121. З 07.03.2002 по 01.01.2013 діяло Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 за №7/5. Вказані документи підставами набуття права власності на нерухоме майно шляхом його будівництва передбачали завершення будівництва, прийняття його до експлуатації та отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Водночас, судом встановлено, що жодного акту комісії про прийняття спірного житлового будинку в експлуатацію до 2004 року, коли моментом набуття права власності було визначено здійснення державної реєстрації права на нерухоме майно, матеріали інвентаризаційної справи не містять. Тобто відсутні документи, що підтверджують набуття права власності на вказане майно в порядку, що існував до набрання чинності Цивільним Кодексом України 01.01.2004. Оскільки збудований в 1988 році житловий будинок було прийнято до експлуатації вперше лише 2010 року, згідно висновку про технічний стан збудованого 1988 року нерухомого майна від 14.12.2010 (а. 46 інвентарної справи), на підставі чого було видано свідоцтво про право власності на нього та здійснено державну реєстрацію відповідного права 17.12.2011, саме 17.12.2011 [PERSON] набув право власності на вказаний житловий будинок, дане свідоцтво та реєстрація засвідченого ним права власності є чинними, ніким не скасованими, в зв`язку з чим в [PERSON] відсутні підстави претендувати на вказане в ньому майно як на частку в спільному майні подружжя. Окрім того, земельну ділянку площею 0, 0419 га, на території Бохоницької сільської ради було передано [PERSON] на підставі рішення 14 сесії 21 скликання Бохоницької сільської ради від 27.12.1993 для садівництва, тобто для іншого цільового призначення та вже після зведення будинку в 1988 році, право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) було зареєстровано [PERSON] лише 07.12.2017. Таким чином, спірний житловий будинок в 1988 році було збудовано самочинно, на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети, в експлуатацію за час перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] не прийнято, та жодних відомостей про те, що [PERSON] та [PERSON] набули права власності на спірний житловий будинок, перебуваючи в шлюбі, тобто до 15.08.2003, не встановлено, що підтверджується інвентарною справою на вказаний житловий будинок. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Повно та\~всебічно дослідивши\~обставини справи,\~перевіривши їх\~доказами,\~які оцінено\~на предмет\~належності,\~допустимості,\~достовірності,\~достатності та\~взаємного зв`язку,\~установивши,\~що позивачем\~не доведено,\~що вона та [PERSON] в період перебування в шлюбі набули право власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за цією ж адресою, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі в зв`язку з недоведеністю підстав для задоволення позовних вимог. Щодо клопотання представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] , адвоката Панчук І.О., про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, суд вважає, що оскільки заявлені вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з недоведеністю, підстави для вирішення питання про застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до\~положень ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Таким чином,\~оскільки в\~задоволенні позовних\~вимог відмовлено,\~відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України,витрати зі сплати судового збору з відповідачів стягненню не підлягають. З урахуванням\~вищевикладеного,\~

Outcome: dismissed