Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу посилаючись на те, що, 03.05.2012 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем . Від шлюбу мають спільну дитину доньку [PERSON], [INFO]. Фактично сімейні відносини припинено у квітні 2015 р., у зв'язку з різними поглядами на життя, при яких продовження сімейних відносин є неможливим. Просить шлюб розірвати, стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4ч частини з усіх видів заробітку щомісяця до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача судові витрати. Позивач в судовому засіданні позов підтримала повністю, просила його задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю, просить його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти стягнення аліментів на утримання доньки, проти розірвання шлюбу заперечив. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просить в задоволенні позовних вимог відмовити Суд, заслухав учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволення. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 03 травня 2012 року виконкомом Піщанської сільської ради Ковпаківського району міста Суми, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений актовий запис № 14, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.10) В період шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого виконкомом Піщанської сільської ради Ковпаківського району міста Суми (а.с. 3). Судом встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені з квітня 2015 року, сторони проживають окремо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, позивач не бажає зберегти шлюб, на розірванні шлюбу наполягає, відповідач проти розірвання шлюбу заперечує, тому шлюб між ними має бути розірваний, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Строк, наданий судом на примирення три місяці, позитивного результату не дав. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їхньої дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. За таких обставин, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати. Положеннями ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У ч.ч. 1, 2, 3 ст. 181 СК України зазначено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Вимогами ч.1 ст.183 СК України узгоджено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як передбачено ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що законом чітко встановлений час, з якого присуджуються аліменти на дитину за рішенням суду, а саме: від дня пред'явлення позову. До того ж, факт надання відповідачем позивачу продуктів харчування та дитячих речей деяких, не може бути підставою для звільнення його від обов'язку сплачувати аліменти з 18.12.2016 року, оскільки такий обов'язок не позбавляє відповідача також і права додатково допомагати позивачу в питаннях утримання їх дитини, в тому числі в грошовій і (або) натуральній формі. Суд вважає, що з необхідно стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 18.12.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, аліменти сплачувати на користь матері, так як відповідач є батьком дитини і повинен матеріально утримувати доньку. Відповідно до п. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. на користь держави. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути повернення судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп..

Outcome: approved