Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогою про визнання недійсним укладеного з відповідачем договору купівлі-продажу будинку під номером 17 по вулиці Матросова села Карапиші Миронівського району Київської області. Заявлені вимоги обґрунтувала тими обставинами, що з 26.08.1989 по 24.06.2009 перебувала у шлюбі з [PERSON]. В період шлюбу за кошти, надані їй батьком, згідно договору купівлі-продажу від 25.11.1991 придбала вказаний будинок. У 1993 році відносини з чоловіком погіршилися і постало питання про розірвання шлюбу.Вважаючи, що придбаний будинок має належати лише їй, з метою захисту від посягань чоловіка вирішила переоформити будинок на брата відповідача по справі [PERSON] 15.07.1994 між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по вулиці Матросова села Карапиші Миронівського району Київської області, який на час укладення договору мав номер 15. Договір було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором. Умислу на його виконання не виникало у жодної із сторін, договір є фіктивним. Кошти, належні до сплати за спірне будинковолодіння та зазначені в договорі, в сумі вісім мільйонів пятсот тисяч карбованців відповідачем не передавалися. Будинок відповідачу також не передавався та ним не приймався. Відповідач з моменту укладення договору і до даного часу не вчиняв жодної дії щодо спірного домоволодіння, які вказували на реальне виконання укладеного договору, ніколи не був зареєстрованим у будинку, не підтримував його у належному стані, не укладав договорів на електропостачання і газопостачання та не оплачував комунальних послуг, в будинку немає жодної особистої речі відповідача та іншого належного йому майна, з моменту укладення спірного договору відповідач жодного разу не зявлявся у будинку. Обґрунтовуючи відсутність наміру виконувати спірний договір, позивач зазначила, що проживає у будинку з листопада 1991 року, власними коштами утримувала його у належному стані, робила поточні ремонти, провела водопровід, побудувала огорожу. Отримавши відповідний дозвіл, здійснила капітальний ремонт будинку, збільшивши його житлову площу з 51 кв.м. до 68,1 кв.м. Звернувшись у квітні 2015 року за юридичною консультацією дізналася, що її право власника домоволодіння порушене та підлягає захисту. Просила визнати договір купівлі-продажу будинку недійсним. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у поданій до суду заяві. Додатково пояснила, що будинок був придбаний за кошти її батька в період шлюбу з [PERSON] Згодом чоловік почав пиячити, на її умовляння щодо належної поведінки і попередження про розірвання шлюбу не реагував. Мати [PERSON] просила не розлучатися з її сином та почала вказувати, що він має частку в будинку. З метою захисту прав власника вони з батьком вирішили переоформити будинок на відповідача, на що він погодився. Чоловіка умовила надати дозвіл на укладення договору, посилаючись на наявність у відповідача пільг для сплати комунальних послуг. На час укладання договору купівлі-продажу відносини з братом були добрі. У неї не виникало сумніву в тому, що брат згодом переоформить будинок на неї. Після розлучення з чоловіком вона звернулась до відповідача з проханням переоформити права на будинок. Відповідач не заперечував факту належності будинку їй, погоджувався переоформити будинок на неї, проте не міг знайти вільного часу для вирішення вказаного питання. У червні 2015 року вона мала намір оформити субсидію та в черговий раз нагадала відповідачу про їх домовленість. В ході розмови зрозуміла, що відповідач зволікає з переоформленням будинку, нещирий з нею, а тому звернулась за юридичною допомогою та судовим захистом. Стверджує, що укладення договору фактично мало місце з метою захисту її прав власника. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому порядку. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відповідач вдруге не зявився до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст.ст. 157, 169 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, заслухавши позивача, свідків, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який вступив в дію з 01.01.2004, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно пункту 9 прикінцевих положень до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності ЦК України в редакції 2004 року та не стосуються випадків, встановлених пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень даного Кодексу, а тому до них необхідно застосовувати положення ЦК в редакції 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 41 вказаного ЦК угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. Умовами чинності угоди є дотримання низки вимог щодо її змісту, дієздатності сторін, характеру волевиявлення, форми, ставлення до настання наслідків, спеціальних вимог тощо. В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] 15 липня 1994 року уклали договір купівлі-продажу будинку під номером 15 по вулиці Матросова села Карапиші Миронівського району Київської області. За умовами договору позивач продала, а відповідач купив вказаний будинок за кошти в сумі 8500000 карбованців. Будинок був деревяний, мав житлову площу 51 кв.м., побудований у 1962 році. Будинок належав продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого у виконкомі Карапишівської сільської ради народних депутатів Миронівського району Київської області 25 листопада 1991 року за реєстром № 56, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ 25 травня 1994 року за № 28. Вказані обставини підтверджені договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори 15 липня 1994 року за реєстром № 1438, зареєстрованим в Білоцерківському МБТІ 02 вересня 1994 року за № 28 (а.с., а.с. 16-18). Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР, діючого на час укладення договору, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 47 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Також, договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (ст. 227 ЦК УРСР). Оспорюваний договір був укладений 15 липня 1994 року та у виконкомі Карапишівської сільської ради народних депутатів Миронівського району Київської області не реєструвався. Реєстрація договору у виконавчому комітеті правового значення не мала, з моментом виникнення права власності на будинок не пов'язувалась і на дійсність договору не впливала. Згідно приписів ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача за договором переходить в момент передачі речі, якщо законом або договором не передбачено інше. Отже, станом на 1994 рік було чітко визначено порядок оформлення договорів купівлі-продажу житлового будинку та умови переходу права власності на нього до набувача. В даному випадку відповідач не набув право власності на об'єкт нерухомості на підставі ст.ст. 128, 224 ЦК УРСР. Договір купівлі-продажу, за яким позивач 25 листопада 1991 року придбавала будинок під номером 15 по вулиці Матросова села Карапиші Миронівського району Київської області, та договір купівлі-продажу, за яким вона 15 липня 1994 року продавала його, укладені в період її шлюбу з [PERSON] Дані обставини підтверджені свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про розірвання шлюбу ( а.с., а.с. 6,7). Рішенням виконавчого комітету Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області від 28.02.2003 № 11 номер будинку під номером 15 по вулиці Матросова села Карапиші присвоєно новий номер 17. Дана обставина підтверджується довідкою Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області № 1555 від 07.09.2015. Позивач обґрунтувала заявлений позов нормами статтті 234 ЦК України. Таку кваліфікацію спірних правовідносин суд вважає невірною та визначає, що на спірні правовідносини поширюється стаття 58 ЦК УРСР. За ст. 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Пунктом 13 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 28.04.1978 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (постанова діяла на час виникнення спірних правовідносин та втратила чинність на підставі постанови Верховного Суду № 9 від 06.11.2009) передбачено, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч.1 ст.58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. Встановлено, що сторони уклали угоду лише для виду, тобто про людське око, знаючи заздалегідь, що вона не буде виконана, позивач не мала наміру передавати відповідачу будинок, а відповідач не мав наміру його приймати. Сторони права й обовязки за договором невиконували і не мали наміру виконувати. Така поведінка після укладення договору характеризується як бездіяльність. З 1992 року по даний час позивач проживає в будинку під номером 17 по вулиці Матросова села Карапиші Миронівського району Київської області, зареєстрована в ньому, веде підсобне господарство, володіє та управляє майном, оплачує комунальні послуги. тобто користується правами та виконує обовязки власника будинку, утримуючи його. В будинку з 18.08.1992 по 20.10.2011 проживав та був зареєстрований син позивача [PERSON] Будинок відповідачу не передавався та ним не приймався. Дані обставини підтверджені довідками Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області № 441 від 29.04.2015, № 1556 від 07.09.2015, № 1886 від 09.10.2015, показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] показав, що знає сторони по справі, з 1991 року проживає по-сусідству з позивачем. З часу придбання будинку позивач проживала в ньому з сімєю та в даний час живе одна. Вона господарює біля будинку, використовує його та господарські споруди, проводить ремонтні роботи, збудувала прибудову до будинку, провела в будинок газ та воду. Відповідача в будинку чи на території домоволодіння ніколи не бачив. Такі ж обставини підтвердила допитана як свідок [PERSON] Свідок показала, що проживає по-сусідству з позивачем з 1994 року. Відповідача ніколи по-сусідству не бачила і не знає, оскільки він до будинку не приїздив. Позивач проживала в будинку з сином, а в даний час проживає одна. Протягом цих років позивач проводила ремонтні роботи, перебудовувала будинок, проводила газ та воду, ремонтувала покрівлю, будувала огорожу, доглядала огород. Їй відомо, що всі обовязкові платежі сплачує позивач, оскільки вона працювала в сільській раді. У неї не могло виникнути й думки, що позивач не є власником будинку. Батько сторін у справі [PERSON] суду показав, що він придбав спірний будинок дочці позивачу по справі [PERSON] за власні кошти. Коли її сімейні відносини з чоловіком [PERSON] почали розладжуватися, вони на сімейній раді домовилися для виду переоформити будинок на відповідача. На вказану угоду умовили чоловіка позивача. Відносини між ним і дітьми на той час були родинні, доброзичливі. Все життя позивач проживає в будинку, облаштовувала його, переобладнувала, домуровувала частину будинку, проводила газ та воду, сплачувала та сплачує комунальні послуги, тримала господарство, щоб мати кошти на утримання будинку. Відповідач ніколи в будинку не проживав і не мав наміру проживати, проживає у місті Києві. Після розлучення з [PERSON] позивач і він почали нагадувати відповідачу про домовленість. Він тривалий час обіцяв знайти час, щоб переоформити будинок, проте місяців три-чотири тому повідомив, що не бажає дотримуватись домовленості. Через його позицію відносини в родині погіршилися. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків. Рішенням виконавчого комітету Карапишівської сільської ради від 27.06.2007 № 34 позивачу було надано відповідний дозвіл на виготовлення технічної документації на будинок. Така документація позивачем була виготовлена. 30.03.2009 їй видано технічний паспорт на будинок. Зі змісту технічного паспорта вбачається, що будинок дійсно був переобладнаний. Згідно відомостей Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого позивачу КП КОР «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 18.06.2009, житловий будинок на вказану дату мав житлову площу 68, 1 кв.м., житлова площа змінилася за рахунок знесення груб. Встановлено, що позивач, проживаючи в будинку, переобладнала його зсередини, добудувала котельню, ванну та кухню, обклала цеглою зовні. В результаті переобладнання житлова площа будинку з часу укладення спірного договору збільшилася з 51 кв.м. до 68,1 кв.м. Вказані дії позивач вчиняла, усвідомлюючи, що укладений договір купівлі-продажу будинку не буде виконуватися, оскільки укладений про людське око. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, який вимагає визнання угоди недійсною, повинен довести, що учасники угоди не мали наміру створити правові наслідки на момент її вчинення, тобто тягар доказування мнимості угоди покладається на позивача. Встановлено, що виконання укладеного сторонами договору купівлі-продажу не було повязане з настанням будь-якої умови. Відповідач з моменту укладення договору і до даного часу не вчиняв жодної дії щодо спірного домоволодіння, які вказували б на реальне виконання укладеного договору. Невиконання обовязків за договором в сукупності з фактом перебування продавця і покупця в родинних відносинах, відсутність протягом значного часу факту реальної передачі будинку і наміру передавати та приймати будинок вказують на фіктивність договору. Вчиняючи мниму угоду, сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені угодою. У такий спосіб вони бажали уникнути поділу будинку в разі заявлення такої вимоги чоловіком позивача [PERSON] Встановлені в судовому засіданні обставини вказують на те, що укладена сторонами угода не відповідає загальним підставам дійсності угод, зазначених у ч. 1 ст. 41 ЦК УРСР, оскільки не спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею. Ознака мнимості властива діям обох сторін угоди. Відповідач ніколи не намагався досягти правового результату. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними. Сторони не мали справжньої волі укласти угоду. Укладена ними угода є мнимою та недійсною незалежно від мети укладання. Згідно правил статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі позову до суду позивачем було сплачено 728 грн. 45 коп. судового збору. Вказані витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача в розмірі 243 грн. 60 коп. з огляду на ту обставину, що позивач, звертаючись до суду, судовий збір сплатила в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Згідно п. 31 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору. З огляду на вказані положення, звертаючись з позовом про визнання договору недійсним, позивач зобовязана була сплатити судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Саме така сума підлягає стягненню з відповідача на її користь. На підставі викладеного, ст.ст. 41, 47, 58, 128, 224, 227 ЦК УРСР, п. 13 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 28.04.1978 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»,

Outcome: approved