Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укртелеком» про визнання недійсною додаткової угоди № 1 до договору № 44001543653 від 25.02.2012. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що додаткова угода № 1 до договору № 44001543653 від 25.02.2012 є недійсною у зв'язку з недотриманням встановленого порядку укладення подібного роду договорів та волі позивача щодо замовлення послуг. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що у договору № 44001543653 від 25.02.2012 немає додаткової угоди № 1, просив відмовити у задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. В судовому засіданні встановлено, що 25.02.2012 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 44001543653 про надання телекомунікаційних послуг. (а.с. 4-11) Судовим розглядом не було встановлено, що між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 44001543653 від 25.02.2012. Зазначене, також вбачається з пояснень представника відповідача. (а.с. 44) В матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, зокрема письмові докази, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що між сторонами взагалі було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 44001543653 від 25.02.2012, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, слід зазначити, що договір № 44001543653 від 25.02.2012 та Додаток № 1 до договору № 44001543653 від 25.02.2012 були підписані сторонами у справі. Спір з приводу невідповідності підписів у договорі та Додатку № 1 до договору № 44001543653 від 25.02.2012, між сторонами відсутній. Однак, в позовній заяві позивачем зазначено, що договір з відповідачем укладено із обмеженням його права на одержання необхідної інформації, та працівники відповідача, ввели позивача в оману щодо умов встановлення категорії. Такі твердження позивача, суд оцінює критично, оскільки позивач мав реальну можливість ознайомитись зі змістом договору № 44001543653 від 25.02.2012 та Додатку № 1 до договору № 44001543653 від 25.02.2012 та наслідками його підписання. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки позивачем та представником позивача не надано жодного доказу того, що між сторонами взагалі було укладено Додаткову угоду № 1 до договору № 44001543653 від 25.02.2012, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів наявності протиправності діяння чи без діяння відповідача, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed