Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів та просила визнати недійсним договір поруки №130106/с від 14.01.2013 року, укладений між [PERSON], КС «Співдружність» та [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 21.03.2009 року по даний час вона перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON], за період якого вони набули у власність майно, яке відповідно до положень ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю. Зазначила, що їй стало відомо про те, що 14.01.2013 року між [PERSON], КС «Співдружність» та [PERSON] було укладено договір поруки №130106/с, відповідно до умов якого [PERSON] поручився перед кредитною спілкою за виконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань, що витікають з кредитного договору №130106/с від 14.01.2013 року. Вважає, що вказаний договір поруки підлягає визнанню судом недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки у даному випадку вчинений правочин не є дрібним побутовим правочином та потребує згоди іншого із подружжя. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Представник відповідача КС «Співдружність» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що при укладанні договору поруки №130106/с від 14.01.2013 року волевиявлення відповідача [PERSON] було вільне і відповідала його внутрішній волі, а сам договір поруки спрямований на реальне настання правових наслідків, тому в даному випадку відсутні будь-які підстави для визнання договору поруки недійсним. На підставі викладеного просила у задоволенні позову відмовити. Представник Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. [PERSON] та представник ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача КС «Співдружність», відповідача [PERSON], представника Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 1 ст. 546 ЦК України передбачає, що зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Форма правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання визначена ч. 1 ст. 547 ЦК України, яка передбачає, що такий правочин вчиняється у письмовій формі. Параграф 3 глави 49 розділу 1 книги 5 ЦК України не передбачає укладення договору поруки з додержанням нотаріальної форми договору Згідно з вимогами ч.1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Судом встановлено, що 14.01.2013 року між [PERSON], КС «Співдружність» та [PERSON] був укладений договір поруки №130106/с, відповідно до умов якого [PERSON] поручився перед КС «Співдружність» за виконання [PERSON] своїх зобов'язань, що витікають з кредитного договору №130106/с від 14.01.2013 року. Позивач просила визнати недійсним договір поруки №130106/с від 14.01.2013 року, укладений між [PERSON], КС «Співдружність» та [PERSON] Як на підставу своїх позовних вимог посилалась на те, що вказаний договір поруки підлягає визнанню судом недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки у даному випадку вчинений правочин не є дрібним побутовим правочином та потребує згоди іншого із подружжя, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Статтею 559 ЦК України встановлений вичерпний перелік підстав в яких випадках припиняється порука. В постанові №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року зазначено, що при оспорюванні договору поруки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що порука є способом забезпечення виконання зобов'язання, договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. Верховний Суд України в ухвалі від 12.09.2012 року по справі №6-88цс12 зазначив, що незважаючи на те, що договір укладено не в інтересах сім'ї, він не породжує для дружини ніяких обов'язків і за зобов'язаннями за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а за його зобов'язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно чоловіка і на ту частку у праві спільної сумісної власності, яка виділена йому в натурі, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору поруки недійсним. Вказане положення міститься також у ч. 1 ст. 73 СК України та ч. 6 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» де зазначено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути звернено тільки на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності, яка виділено йому в натурі. В параграфі 3 глави 49 ЦК України відсутні жодні застереження щодо укладення договору поруки. Таким чином, поручитель не зобов'язаний отримувати згоду або дозвіл у дружини на укладання даного договору Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02.12.2013 року було задоволено позов КС «Співдружність» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь КС «Співдружність» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 68634,60 грн. Стягнуто в рівних частках з [PERSON], [PERSON] на користь КС «Співдружність» 686,34 грн. судових витрат. У відповідності до ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням в цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу. Позивач [PERSON] зазначає, що без погодження з нею відповідач [PERSON], поручився своїм майном, хоча доказів цьому не надає. Ст. 6 Закону України «Про заставу» передбачає, що майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою усіх співвласників. Однак, з матеріалів справи вбачається, що між КС «Співдружність» та [PERSON] жодних договорів застави укладено не було. Встановлено, що на підставі вказаного рішення суду, яке набрало законної сили, 26.03.2014 року відкрито виконавче провадження, однак стягнення на будь-яке майно [PERSON] не проводилось. Згідно ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень є різними і не обов'язково це повинно бути звернення стягнення на майно боржника. Крім цього, ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, на яку посилається позивач як на підставу для визнання договору поруки недійсним, регулює питання право подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, договір поруки за своєю правовою природою не несе наслідків щодо розпорядження майном подружжя, а тому письмової згоди позивача на укладення договору поруки не потрібно взагалі. Таким чином, суд вважає, що оскільки договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, тому визнання договору поруки недійсним з підстав неотримання згоди дружини поручителя на укладення договору поруки безпідставно. Згода подружжя відповідно вимог ст. 65 СК України вимагається у разі розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а таке при договорі поруки відсутнє. Позивач не довела наявність, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, підстав для визнання правочину недійсним; договір поруки укладений з дотриманням письмової форми договору; при його укладенні не потребується згода подружжя; договір підписаний [PERSON] при повному усвідомленні своїх дій, він був ознайомлений з його умовами, про що свідчить його підпис на договорі, з урахуванням чого суд приходить до висновку про правомірність укладання договору поруки. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що підстав для задоволення позову про визнання договору поруки недійсним не вбачається, тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed