Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом про визнання спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя поділ. Позовна заява мотивована тим, що з 30.07.2005 позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що сімейне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та 20.12.2017 року шлюб між ними було розірвано. Також , відповідно до судового наказу Новопсковського районного суду від 29.05.2018 з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ј частки від його заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини. Позивач стверджує, що за період шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на те, що домовленості щодо поділу майна між подружжям не досягнуто, позивач просила визнати житловий будинок з надвірними спорудами спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/2 частку даного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, без його реального поділу. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 21.05.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 21.05.2020 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача до судового засідання не з`явились, представник позивача до суду надав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач до судового засідання не з`явився, про наявність поважних причин для цього суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи до суду не надав. Відзив на позовну заяву не надав, зустрічну позовну заяву до суду не пред`явив. Оскільки про час і місце проведення судового засідання сторони були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Суд встановив, що в період час у з 30.07.2005 року по 20.01.2018 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Кам`янобрідським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції 31.01.2012 Заочним рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 20.12.2017, яке набрало законної сили 20.01.2018, шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу, а саме 31.07.2013 сторонами був придбаний за спільні кошти житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Витягом про державну реєстрацію прав № 37318556 від 31.07.2013 підтверджено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 536, посвідченого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Герасимчук В.О. Вказані обставини сторонами не заперечувалися. Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами досягнуто не було. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної сумісної власності подружжя регулюється главою 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 CK України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Суд встановив, що майно, яке є предметом спору, було придбано сторонами у період шлюбу, а тому дане майно являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбане за спільні кошти в інтересах сім`ї. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірний об`єкт придбаний за особисті кошти чоловіка. Оскільки спір щодо визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами об`єктом спільної сумісної власності між сторонами відсутній, такі вимоги не підлягають задоволенню в судовому порядку у розумінні ст. ст. 15, 16 ЦК України. Презумпція спільності майна подружжя не заперечується. Такий висновок викладений в постанові ВС № 2-690/12 від 20.02.2019. За таких обставин у задоволенні вимог позивача про визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід відмовити. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма права закріплена і в ст. 372 ЦК України: у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зроблено висновок про те, що в разі, коли один з подружжя не вчинив дій, передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України, щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхні спільній частковій власності. Таким чином оскільки житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то позивач і відповідач мають рівні частки . З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що жоден з подружжя не вчинив дій, передбачених ч. 5 ст. 71 СК України щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, суд вважає необхідним залишити спірне майно у спільній частковій власності сторін, визнавши ідеальні частки власності подружжя в цьому майні без його реального поділу. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи та доказів наданих суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за позивачем в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В частині визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід відмовити, оскільки спір в цій частині позовних вимог відсутній, з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя на майно. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із такого. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи , що позивачу було відстрочено сплату судового збору при подачі позову до суду до ухвалення рішення у справі, з позивача та відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі по 420,40 грн. з кожного.

Outcome: partial