Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 25 липня 2009 року з відповідачем зареєструвала шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис №24. Від даного шлюбу у них народилося дві доньки, а саме [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею та перебувають на її повному утриманні. Однак, подружнє життя у сторін не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь і сварок. Вже близько року разом не проживають, не ведуть спільне господарство, а відтак їх шлюб існує лише формально. Крім того відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні дітей не бере, майже не спілкується з ними, не допомагає матеріально їх утримувати, а їй, хоча вона і працює, дуже важко забезпечувати дітей всім необхідним. На підставі наведеного просить шлюб між ними розірвати, стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей, залишивши їх проживати при ній. У свою чергу представник відповідача адвокат Горват І.І. подав відзив на позову, в якому зазначив, що [PERSON] визнає позов частково, а саме в частині вимог про розірвання шлюбу. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів зазначає, що така не підлягає задоволенню, оскільки з дня народження дітей саме відповідач поклав на себе зобов`язання щодо утримання матері та малолітніх дітей, які виконує по теперішній час. Він постійно старається матеріально забезпечувати дітей, незважаючи на скрутне матеріальне становище, постійно купує дітям одяг, іграшки, а також бачиться з ними, бере участь у їх вихованні. Також відповідач взяв на себе організацію святкування десятиріччя доньок 10 грудня 2019 року, в той час як відповідач жодних доказів того, що витрачає які-небудь кошти на дітей до позову не додає. Крім цього, представник зазначає, що у відповідача скрутне матеріальне становище, він ніде не працює, лише інколи виїжджає на заробітки, а тому вимога позивача про стягнення аліментів на утримання доньок у розмірі 10 000 грн є необґрунтованою, а тому просить у задоволенні позову відмовити.\~\~\~\~\~\~\~ Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення аліментів та просила стягувати з відповідача аліменти у розмірі 4 000 грн на двох дітей щомісячно до досягнення ними повноліття. Решту позовних вимог залишила без змін. У судове засіданні відповідач [PERSON] також не з`явився, однак його представник адвокат Горват І.І. подав суду заяву, в якій визнав змінені позивачем позовні вимоги та не заперечив проти їх задоволення.\~\~ Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 25 липня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 24 (а. с. 6). Від даного шлюбу у сторін [INFO] народилися дві доньки [PERSON] та [PERSON] (а. с. 8, 9). Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні характери та розходження поглядів на шлюб і сім`ю. Питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, відповідач позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав у повному обсязі, тому строк для примирення подружжю не надавався. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та інтересам їх дітей, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, враховуючи, що позивач у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище, тому після розірвання шлюбу згідно положень ст. 113 СК України має право надалі іменуватися шлюбним прізвищем. Крім цього встановлено, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньок. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, враховуючи те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання малолітніх доньок. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, що стосується розміру аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] , то з урахуванням вищевказаних норм, ч. 1 ст. 182 СК України та визнання представником відповідача змінених позовних вимог, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 2 000 грн щомісячно на кожну дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Як вбачається з ч. 2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved