Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування. В позові зазначено, що 12.01.1998 року померла [PERSON], яка є матірю [PERSON]. Вказане підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] від 13.01.1998р. (реєстровий запис №06) та свідоцтвом про народження [PERSON] ІФ №780296 від 23.04.1956р. Після смерті [PERSON] спадкоємцем всього її майна став [PERSON]. Вільнянською державною нотаріальною конторою Запорізької області було заведено відповідну спадкову справу №260 за 1998 року та [PERSON] почав оформляти право власності на відповідне майно, фактично прийнявши спадщину, до складу якої входив і будинок за № 21 по вулиці Донецькій в селі Спасівка Вільнянського району Запорізької області. Однак оформити свої спадкові права, в звязку з тяжкою хворобою, за життя не встиг. 21.08.2010 року [PERSON] помер, про що в книзі реєстрації смерті 21 серпня 2010 року складено відповідний актовий запис №188 та видано свідоцтво про смерть від 21.08.2010 серія І-ЖС № 178514. 17 жовтня 2017 року позивачем, до державного нотаріуса Вільнянської районної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] було подано заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 21.08.2010 року чоловіка [PERSON]. У заяві спадщиною зазначено: житловий будинок, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Спасівка, вулиця Донецька, будинок 21 (двадцять один), який належить померлій 12.01.1998 [PERSON], спадщину після якої прийняв, але не оформив своїх спадкових прав гр. [PERSON]. Постановою від 17.10.2017 №1500/02-31 в оформлені права на спадщину у вигляді житлового будинку державним нотаріусом позивачу було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Спасівка, вулиця Донецька, будинок 21. Враховуючи викладене, позивач не має можливості оформити право власності на спадщину в нотаріальній конторі, оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не зявився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи в його відсутності, позов підтримав, просив суд його задовольнити в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з'явилися, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає повному задоволенню. У судовому засіданні встановлено наступне. 21.08.2010 року помер [PERSON], даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть від 21.08.2010 серія І-ЖС № 178514 (а.с. 12). Після його смерті відкрилась спадщина на майно, яке він не встиг оформити за свого життя після померлої 12.01.1998 року [PERSON], яка є матірю чоловіка позивачки (а.с. 9, 10). Померлий [PERSON], звернувся з заявою до нотаріальної контори щодо оформлення спадщині після смерті матері №260 за 1998 рік. До спадкового майна, зокрема, входить житловий будинок, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Спасівка, вулиця Донецька, будинок 21 (двадцять один) (а.с. 4, 5, 6-8). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків. (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Під час розгляду справи не встановлено обставин, за яких би будь-хто, окрім позивача, у встановленому законом порядку заявив би про свої права на спірний будинок. Враховуючи фактичні обставини справи, іншого способу захисту прав спадкоємця, окрім судового, немає. Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги щодо визнання права власності позивача на спірне нерухоме майно, оскільки матеріалами справи наявність такого права і правомірність його набуття підтверджені належними і допустимими доказами, а відсутністю належної реєстрації позивач обмежується у реалізації такого права. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши місце і час відкриття спадщини, коло спадкоємців, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна, суд вважає доведеними під час розгляду спору доводи позову про порушення законних прав та інтересів позивача, позов визнаний відповідачем, правових і фактичних підстав для відмови у задоволенні позову суд не вбачає, тому суд приходить до висновку про можливість судового захисту порушених прав позивача у обраний позовом спосіб. За таких обставин, позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved