Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивач звернулась з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві спільної часткової власності належить 2/5 частини квартири [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрована вона з чоловіком, її донька та відповідачка, але фактично проживають вона з чоловіком та донька. [PERSON] є її свахою. Весною 2018 року попросила зареєструвати її в спірній квартирі, так як не могла влаштуватись на роботу. 20.04.2018 року місце проживання відповідача було зареєстровано в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] в квартиру не вселилась, своїх речей не приносила і не користувалась житлом. Де саме вона проживає на даний час не відомо. [PERSON] не виконує обов`язки пов`язані з утриманням житла та оплатою за комунальні послуги. Враховуючи, що [PERSON] не проживає в спірній квартирі з квітня 2018 року, тобто більше одного року без поважних причин , то вона може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримала, просила його задовольнити. Пояснила суду, що відповідачка є її свахою, яка попросила, щоб позивач її прописала в своїй квартирі [ADDRESS] , щоб [PERSON] могла знайти роботу. Проте, в спірну квартиру вона не вселялась та ніколи там не проживала. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. 22.11.2019 року до суду надійшла заява [PERSON] в якій вона позов визнала, проти його задоволення не заперечила та просила розглядати справи у її відсутності. Проте, таку заяву суд до уваги не приймає, оскільки вона не була подана відповідачем особисто, а відтак не має можливості встановити чи справді відповідач подавала таку заяву. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. З копії свідоцтва про право власності на житло від 19.09.1996 року квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (а.с. 7). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.04.2010 року 2/5 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] успадкувала [PERSON] (а.с.6). З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27166015 від 31.08.2010 року встановлено, що 2/5 частки квартири [ADDRESS] на праві приватної власності належать [PERSON] (а.с. 4). Згідно копія будинкової книжки для реєстрації громадян, що проживають за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 9-12). Згідно копії довідки № 5682 від 31.10.2019 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за даними Муніципального реєстру м . Івано - Франківська за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 5). Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Факт відсутності відповідача за місцем постійної реєстрації в судовому засідання підтвердила свідок [PERSON] , а саме, що відповідач фактично не проживає і ніколи не проживала за адресою [ADDRESS] . Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв`язку з конкретним місцем. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подала. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що відповідач [PERSON] , не проживає та не проживала за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - [ADDRESS] . На підставі викладеного, відповідно ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України,

Outcome: approved