Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до Кремінського районного суду з позовом до відповідача, в якому вказала, що з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2004 року. В 2006 році сторони вирішили придбати будинок у [PERSON], який розташований за адресою Луганська область, м. Кремінна, пров. Совєтський, 11, для чого були виділені кошти з сімейного бюджету у розмірі 15000 грн. Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 10 травня 2007 року за позивачем визнано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями. В 2007 році сторони здійснили перебудову вищевказаного будинку, будівель та споруд. 3 листопада 2009 року шлюб між сторонами був розірваний, після чого позивач та відповідач проживали разом однією сімєю. Позивач вказує, що до відділу реєстрації актів цивільного стану з рішенням суду ніхто не звертався, а тому вона вважає що вони були в шлюбі. А тому позивач просить визнати за нею право власності на 1 / 2 частину домоволодіння як нажитого в шлюбі та стягнути судові витрати. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі. Відповідач та його представник проти позову заперечували та вказали, що будинок придбавався за кошти батьків відповідача, а тому є власністю лише відповідача та позивач права на частку чи взагалі на будинок немає. Також просили застосувати строк позовної давності, оскільки з моменту розірвання шлюбу пройшло більше трьох років. Вислухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню на підставі наступного. Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в шлюбі, який на даний час розірвано згідно рішення Кремінського районного суду, що підтвердили сторони в судовому засіданні. Документів, підтверджуючих розірвання шлюбу, сторонами суду не надано. Штамп в паспорті позивача свідчить про реєстрацію шлюбу з відповідачем 18 вересня 2004 року (а.с. 3). Рішенням суду від 10 травня 2007 року за відповідачем по справі визнано право власності на житловий будинок за адресою Луганська область, м. Кремінна, пров. Совєтський, 11, яким встановлено, що [PERSON] передав [PERSON] 15000 грн. за житловий будинок та ця сума була повною та остаточною. Право власності згідно рішення суду зареєстровано в комунальному підприємстві «Кремінське районне бюро інвентаризації» 8 червня 2007 року. Відповідно до технічного паспорту (а.с. 4-6, 30) частка відповідача є ціла 1. Як вбачається з будівельного та архітектурно-технічного паспорту (а.с. 7-15) відповідачу дозволено переобладнання будинку та споруд, а також їх узаконення. Зі змісту розписки випливає, що відповідач купував будівельні матеріали та вікна (а.с. 83). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що продала вищевказаний житловий будинок за 2000 доларів США [PERSON] Про купівлю будинку вона домовлялася з його матірю [PERSON], гроші передавали їй за будинок частинами як [PERSON], так і [PERSON], чиї це саме гроші їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вони з чоловіком повністю утримували сина [PERSON] та його дружину, за кошти чоловіка придбали житловий будинок та провели в ньому реконструкцію та ремонт, а також добудували будівлі та провели їх узаконення. Вона передавала кошти на придбання будинку продавцю [PERSON] Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ст. 60 ЦП України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що майно, а саме домоволодіння, придбане в шлюбі сторонами за спільні кошти, оскільки доказів купівлі будинку за особисті кошти відповідача у відповідності до ст. 57 СК України суду не надано. Ст. 60 СК України чітко визначено, що майно, яке набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя і реєстрація права власності на одного з подружжя ніяким чином не позбавляє права власності іншого. Рішення суду про визнання права власності не містить в своєму змісті жодного натяку на придбання [PERSON] будинку за власні кошти. Суд критично оцінює свідчення [PERSON], оскільки вона є матірю відповідача та ніяким чином не може підтвердити факт передання нею особистих її чи чоловіка грошей за домоволодіння, а свідок [PERSON] достеменно не знає чиї гроші вона отримала за будинок, але розписку вона написала на імя [PERSON] Доказів на підтвердження розірвання шлюбу в 2009 році сторонами не надано, хоча вони це підтвердили в судовому засіданні. Враховуючи правову позицію, що викладена в постанові Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якої розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, але моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС ( чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). В судовому засіданні сторона позивача наголошувала на тому, що сімя після розірвання шлюбу рішенням суду продовжувала існувати, сторони проживали однією сімєю, вели господарство, спорів ніяких про власність на будинок в них не виникало до 2015 року, а тому підстав для позову не було. За таких обставин суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, як це зазначає сторона відповідача. Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності на 1 / 2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у розмірі 532,60 грн. На підставі вище викладеного, ст. ст. 57, 60-61, 69-71 СК України, ст. 256 -257 ЦК України та

Outcome: approved