Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, за яким зазначила, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Після фактичного припинення шлюбних відносин у жовтні 2016 року вихованням, піклуванням та утриманням дитини займається позивач. Відповідач вихованням та утриманням дитини не займається, дитина знаходиться на утриманні позивача, відповідач не підтримує з дитиною ніяких стосунків, не приділяє їй уваги, не цікавиться її вихованням та життям. З відповідача за рішенням суду від 28.03.2017 року були стягнуті аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до повноліття дитини. Відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини, які стягнуті за рішенням суду, борг за період з 10.03.2017 року по 01.03.2020 року становить 45 485,22 грн. 16.03.2020 року державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 30 % суми заборгованості зі сплати аліментів, який складає 13 645,56 грн., загальна сума боргу та штрафу на березень 2020 року становить 59 130,78 грн. На підставі викладеного позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини сторін та збільшити розмір вже стягуємих аліментів з ј частини на 1/3 частину з усіх видів доходу, але не менше 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. Вищевказана справа була призначена до судового розгляду, проте у судове засідання відповідач не явився. Через ненадання відповідачем, який не має статусу підприємця, інформації щодо його адреси відповідна судова повістка була йому надіслана за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Крім того, відповідач викликався до суду через відповідне оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. При цьому відповідач про причини своєї неявки не повідомив, а сторона позивача не висловила заперечень проти вирішення справи у порядку заочного розгляду, тому суд ухвалив провести заочний розгляд вищевказаної справи. У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбних відносин з відповідачем, сторони мешкають окремо та їх дитина залишилась проживати з позивачем. Згідно вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За поясненнями позивача відповідач ухилився від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, ніяким чином її долею не цікавиться, з дитиною не спілкується. У суду немає підстав не довіряти таким поясненням позивача, оскільки вони узгоджуються із висновком органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 21.08.2020 року №0885/01-34/09. Вищезазначене свідчить про той факт, що відповідач повністю ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому суду не було надано доказів, які свідчили б про те, що відповідач був позбавлений можливості виконувати обов`язки по вихованню дитини. Таким чином, судом встановлено, що відповідач по справі протягом тривалого часу не займається вихованням своєї неповнолітньої дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не проявляє до дитини батьківської уваги та турботи. Частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач вихованням та утриманням дитини не займається, дитина знаходиться на утриманні позивача, відповідач не підтримує з дитиною ніяких стосунків, не приділяє їй уваги, не цікавиться її вихованням та життям. З відповідача за рішенням суду від 28.03.2017 року були стягнуті аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до повноліття дитини. Відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини, які стягнуті за рішенням суду, борг за період з 10.03.2017 року по 01.03.2020 року становить 45 485,22 грн. 16.03.2020 року державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 30 % суми заборгованості зі сплати аліментів, який складає 13 645,56 грн., загальна сума боргу та штрафу на березень 2020 року становить 59 130,78 грн. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача про збільшення розміру стягуємих аліментів не менш ніж до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного вікує обґрунтованими та законними, але саме по собі досягнення дитиною певного віку та розірвання шлюбних відносин сторін не є підставою для збільшення частки аліментів до 1/3, через що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial