Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом та просить визнати за нею право на обов'язкову частку у спадщині, яка відкрилася після смерті її чоловіка - [PERSON] в розмірі 1/ 2 частини житлового будинку, а також 1/ 2 частини земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва, яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову вказує, що її чоловік - [PERSON] помер [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, та земельної ділянки. Спадкодавець залишив заповіт, яким усе належне йому майно заповів [PERSON]. Позивач по справі стверджує, що має повноцінне право на спадкування 1/ 2 частини житлового будинку та 1/ 2 частини земельної ділянки, як обов'язкову частку у спадщині. При зверненні до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, так як від спадкоємця по заповіту - [PERSON] надійшла заява, в якій він стверджує, що у спадкодавця є дві доньки, проте документального підтвердження цьому не надав. Позивач по справі вважає, що відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій з підстав незнаходження порозуміння між спадкоємцями є безпідставною та незаконною та звернулася до суду для захисту своїх законних прав та інтересів, зазначаючи, що вона є непрацездатною особою похилого віку, пенсіонеркою за віком, а тому відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України має право на обов'язкову частку у спадщині після свого померлого чоловіка, незважаючи на наявність заповіту останнього. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Позивач до суду з'явитися не змогла в зв'язку з похилим віком і гіпертонічною хворобою, що підтвердила довідкою Шевченківської ЦРЛ (а.с.89). Представники відповідача за довіреністю [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснюючи, що обов'язкова частка у спадщині належній позивачці [PERSON] складає 1/ 4 частини всієї спадщини, так як в померлого було ще 2 доньки. Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача і представників відповідача, вивчивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, пов'язані зі спадкуванням спадкоємцями як по закону, так і по заповіту. Як встановлено по справі, [PERSON] і позивачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.06.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 7). Згідно свідоцтва про смерть, виданого Волоськобалаклійською сільською радою Шевченківського району [PERSON] помер [INFO] у віці 72 років (а.с. 8). Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, розташованої на землях Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області, розміром 8,0546 га, яка належала йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 142908 від 03 липня 2004 року. При цьому спадкодавець лишив заповіт, посвідчений Шевченківською державною нотаріальною конторою Харківської області 14 квітня 1994 року, яким усе належне йому майно заповів [PERSON]. Факт прийняття спадщини після померлого його спадкоємцями - сторонами по справі останніми визнається та підтверджується витягом зі Спадкового реєстру про реєстрацію спадкової справи після смерті [PERSON], заведеної приватним нотаріусом [PERSON] 24.09.2011 року було відкрито спадкову справу № 108-1011 та визнано спадкоємцями [PERSON] [INFO]: [PERSON] (спадкоємець за заповітом) та [PERSON] (дружину спадкодавця, яка спадщину прийняла - обов'язковий спадкоємець), що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 38448387 від 24.09.2014 року в матеріалах справи (а.с.82). При зверненні позивача до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину для прийняття спадщини була отримана відмова, що підтверджується копією постанови нотаріуса «Про відмову у вчиненні нотаріальної дії» від 29.08.2012 року (а.с.14). При цьому будь-яких належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження того, що у спадкодавеця були діти, а саме як стверджують представники відповідача 2-ві доньки, матеріали цивільної справи не містять і відповідач і його представники суду цього не надали. Представник відповідача [PERSON], зазначає, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є позивачка по справі - [PERSON], та дві його доньки - [PERSON] [INFO] уродженка села Ерши, Спас -Дьоменського району, Калужської області Російської Федерації, що підтверджується копією свідоцтва про народження, яке було надане представником позивача [PERSON] (а.с.43) та [PERSON] [INFO], що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану по запиту суду (а.с.104-106). Свідки зі сторони відповідача по справі пояснили наступне. Свідок [PERSON] зазначила, що у померлого [PERSON] була лише одна донька, а не дві, знала вона про це від людей, чи жива вона на даний час вона не знає (а.с.48). Свідок [PERSON], пояснила, що в померлого [PERSON] було не дві, а одна донька, проживає вона в Москві (а.с.49). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що до померлого приїжджала його донька -[PERSON]. Довгий час вона її не бачила, а два роки тому зустрілися в Москві, де вона зараз є, вона не знає, чому не приїздила на похорони батька також не знає. (а.с.79). Свідок по справі - [PERSON] вказала, що раніше проживала в селищі Шевченкове по вул. Лермонтова, недалеко від нею проживав померлий [PERSON] і тітка [PERSON], у них була донька. Тітку [PERSON] вона називала мамою, зараз ця донька знаходиться в Мордовії. (а.с.80). Свідки зі сторони позивача по справі племінниці померлого, [PERSON] і [PERSON], що сторонами не заперечується пояснили: Свідок [PERSON] (дівоче прізвище до шлюбу [PERSON] а.с.108) показала, що померлий [PERSON] - її рідний дядько, її мати і померлий були рідними братом і сестрою, свідоцтво про укладення шлюбу де мати [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.93). В дядька ніколи не було своїх дітей. Він народився в селі Нижній - Нагальчик Антрацитівського району Луганської області, проживав в селі Великі Кути Шахтерського району Донецької області, звідкіля і пішов в армію. Дядько спочатку проживав з тіткою [PERSON], дітей у них не було. Потім проживав з тіткою [PERSON], дітей в них також не було, а після смерті тітки [PERSON] він останній час проживав з позивачкою по справі, в них також дітей не було. На похоронах дядька ніяких доньок не було. Свідок [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] а.с. 94), племінниця померлого [PERSON] пояснила, що померлий [PERSON] - її рідний дядько. В свідоцтві про її народження значиться її мати [PERSON] (а.с.95) рідна сестра померлого [PERSON]. Вона ніколи не чула про наявність у дядька рідних дітей, а була прийомна дочка. Померлий проживав з [PERSON], яка померла в 1993 році (а.с.75). Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані представниками відповідача докази суд не може визнати належними та допустимими, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, з наступних підстав. Представник відповідача просив суд витребувати витяг з реєстру актів цивільного стану - дані про народження доньки померлого, зазначаючи в своєму клопотанні від 03.10.2014 року: де батьком зазначений [PERSON], а матір'ю значиться [PERSON] (а.с.85). З наданого на запит суду за клопотанням представника відповідача повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану про народження № 301 від 22.10.1963 року, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сватівського районного управління юстиції у Луганській області, вбачається, що матір'ю дитини є [PERSON]. В клопотанні ж (а.с.85) представник відповідача вказував матір - [PERSON]. Крім того, відповідно до актового запису про шлюб, копії паспорта померлого [PERSON] (а.с. 7, 68) дата його народження - [INFO]. В вищезазначеному витязі на [PERSON] її батькові при народженні виповнилося 34 роки (а.с.104-106). Згідно матеріалів справи на той час померлому [PERSON] було лише 24 року, що є підставою вважати, що померлий [PERSON] не є батьком дитини, на яку вказують відповідач і його представники. З матір'ю дитини він перебував в шлюбі з 19.05.1955 р. (спадкодавцю на той час було 16 років), але як зазначають сторони по справі і свідки, цього не може бути, так як померлий [PERSON] не одружувався до армії, на час народження дитини йому було 24 роки, а не 34, як зазначено у витязі. Надана в судових дебатах ксерокопія про народження на другу дитину також не може бути взята судом до уваги, з тих підстав, що [PERSON] все своє життя прожив на території України зі слів свідків. Крім того, дана ксерокопія не завірена належним чином посадовими особами, що її видали і подана в порушення ч. 1 ст.131 ЦПК України. За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, що були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному із них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). При спадкоємстві за законом у першу чергу право на спадкування в рівних частках мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.ст. 1261, 1267 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. На момент смерті [PERSON] його дружина [PERSON] - позивач за справою мала право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, оскільки була непрацездатною особою пенсійного віку 68 років, а отже, вона, згідно ст.1241 ЦК, успадкувала половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом (обов'язкова частка) і прийняла її, оскільки на момент відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України та враховувати, що відповідач має право без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Відповідно до абз. 4 п. 19 цієї постанови, той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Тому на підставі вищевикладеного, з метою захисту майнових прав позивача, суд вважає за необхідне позов задовольнити .

Outcome: approved