Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-03 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідач по справі є її колишнім чоловіком, який зареєстрований в будинку з 2005 року, але фактично у вказаному будинку не проживає з 2017 року. Посилаючись на вимоги ст. ст. 405-406 ЦК України, просила визнати [PERSON] , [INFO] особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася. Представник позивача [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання також не з`явилася подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, та докази по справі в їх сукупності суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 85386054, від 20.04.2017 року [PERSON] є власником житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту перевірки фактичного проживання в житловому приміщенні від 07.02.2020 року, складеного комісією у складі Карпенко В.М. - в.о. старости с. Шевченко Хрестівської сільської ради, Шевченко В.М. - адміністратора ЦНАП с. Шевченко Хрестівської сільської ради, 07 лютого 2020 року проведено перевірку факту проживання громадян в будинку по [ADDRESS] . В ході перевірки встановлено, що в будинку зареєстровано 6 осіб, серед яких зазначено й відповідача по справі. Разом з тим, з вказаного акту вбачається, що за свідченнями квартиронаймачів сусідніх будинків, у вищезазначеному житловому будинку фактично проживає 5 осіб - позивач [PERSON] та четверо її дітей. Відповідач [PERSON] з 01 квітня 2017 року у вказаному будинку не проживає. Згідно відомостей з погосподарської книги, витребуваних ухвалою суду від 11.08.2020 року, [PERSON] набула право на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] 06 липня 2004 року, та вселилася в нього разом зі своїми дітьми [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з листа Хрестівської сільської ради відповідач по справі почав разом проживати з [PERSON] у її будинку лише з 18 квітня 2005 року. З рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 19.06.2018 року встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 20 січня 2006 року, та перебували в зареєстрованому шлюбі по день набрання судовим рішенням законної сили, тобто по 08.08.2018 року. В викладеного вбачається, що [PERSON] у встановленому порядку набула право власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] у 2004 році, тобто до укладення шлюбу з відповідачем по справі, тому є єдиним власником вказаного будинку, а отже має право вимагати усунення перешкод у його користуванні. Так, за змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст.47 Конституції, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей та інших осіб. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з ст.391 ЦК власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Статтею 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною 4 ст.10 ЦПК і ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із ст.8 конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «Мак-Кенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, п.50). Втручання держави є порушенням ст.8 конвенції, якщо воно не має законної мети, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п.47). У п.44 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути розмірним із поставленою законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , право на який вона отримала 2004 року, про що свідчать дані з відповідної по господарської книги. Відповідач [PERSON] , який не відноситься до членів родини позивача, не проживає у спірному приміщенні, що підтверджується актом перевірки факту проживання від 07.02.2020 року №92, поясненнями позивача, наданими у позовній заяві та не вчиняє дій направлених на скасування реєстрації його місця проживання за зазначеною адресою, хоча фактично там і не проживає, чим порушує право власності позивача, тим самим чинить перешкоди, які заважають власнику здійснювати повно і беззаперечно свої права користування і розпорядженням майном. Відповідно до правових позицій висловлених судовою колегію в цивільних справах Верховного суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, при вирішенні спорів, пов`язаних з користуванням жилими приміщенням в будинках і квартирах, які належать громадянам на праві приватної власності, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК про користування жилими приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Слід зауважити, що норми глави 2 цього розділу ЖК щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду застосовуються до житлових відносин у приватному житловому фонді, у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них або коли схожі житлові правовідносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] не проживає у спірному приміщенні без поважних причин. Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що відповідач в спірному будинку не проживає без поважних причин, вказаним жилим приміщенням не користується, а його реєстрація у будинку перешкоджає позивачу [PERSON] у реалізації її права власності на вказаний жилий будинок, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved