Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищенаведеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем одружились 02.09.2000 року, шлюб зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Калуського міськвиконкому Івано-Франківської області, актовий запис №254. Від шлюбу народилося двоє дітей: син [PERSON] - [INFO] , який на даний час повнолітній та дочка [PERSON] - [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, міцної сім`ї не створили, оскільки є зовсім різними за характерами, в них зовсім різні погляди на життя та на сімейні проблеми. Терпіти зневажливе ставлення до себе позивач більше не може, оскільки між сторонами зовсім немає взаєморозуміння. На даний час шлюб носить формальний характер. Тому позивач змушена звернутися до суду, просить шлюб розірвати, а також стягнути з відповідача судові витрати. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить суд його задоволити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.52). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. За таких обставин, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони 02.09.2000 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Калуського міськвиконкому Івано-Франківської області, актовий запис №254, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.3). Згідно із ч.2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Судом встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної сім`ї, що призвело до того, що сторони втратили почуття поваги та любові один до одного. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Що ж стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дочки [PERSON] , то суд приходить до таких висновків. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема статтями 31 та 32 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою, а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, згідно із ч.4 ст.29 ЦК України. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч.3 ст.160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із свідоцтвом про народження, дочка [PERSON] - [INFO] (а.с.4) на даний час досягла чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратила статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дочки [PERSON] - [INFO] , необхідно відмовити за безпідставністю. Тому позов підлягає до часткового задоволення. Щодо вимог про стягнення судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням предмету позову суд вважає, що наслідки пов`язані із розірванням шлюбу сторони мають нести у рівних частинах, тому стягує з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 384,20 грн. (а.с.1), а також 400,00 грн. витрат за надання правничої допомоги (а.с.5-8) На підставі викладеного,

Outcome: dismissed