Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до відповідачки, в якому просить визнати: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовує свої вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. В зазначеній квартирі, окрім позивача, зареєстровані: [PERSON] (онучка), [INFO] , [PERSON] (правнук), [INFO] . Однак відповідачка та її неповнолітня дитина не проживають в квартирі з серпня 2018 року, а мешкають в іншій місцевості та намірів на повернення до м. Дружківка не мають. Реєстрація вказаних осіб у будинку позивачки перешкоджає останній розпоряджатися цією квартирою на власний розсуд та виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються права позивачки. В судове засідання позивач не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте позивачка та її представник надали відповідні заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дружківської міської ради в судове засідання не з`явилась, проте надала заяву про розгляд справи без її участі. Суд прийняв рішення про розгляд справи в заочному порядку. Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 9). Судом встановлено, що в квартирі позивачки зареєстровані [PERSON] (онучка позивачки), [INFO] та [PERSON] (правнук позивачки), [INFO] , як члени сім`ї позивачки (а.с. 10-13, 17). Згідно з актом від 17 серпня 2020 року, який затверджений директором КП «Комсервіс» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (онучка позивачки), [INFO] та [PERSON] (правнук позивачки), [INFO] , однак останні за даною адресою не проживають з серпня 2018 року. З висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради, вбачається, що питання про визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 17 вересня 2020 року. Члени комісії прийшли до висновку, що в даній ситуації права дитини порушуються, оскільки документів, підтверджуючих забезпечення дитині права на користування будь-яким іншим житлом представник позивача не надала. Орган опіки та піклування Дружківської міської ради вважає доцільним залишити залишити малолітнього [PERSON] , [INFO] зареєстрованим у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Суд погоджується із вищезазначеним висновком та вважає його правильним, оскільки в матеріалах справи відсутні документи, якими підтверджується факт забезпечення [PERSON] , [INFO] правом на користування будь-яким іншим житлом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачка не є власниками спірного нерухомого майна, фактично в квартирі не проживає з серпня 2018 року, була в ній зареєстрована за згодою позивачки як член її сім`ї, що порушує права позивачки як власника житла, яка на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житлом належним чином обґрунтований і підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial