Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Позивач звернулася в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України вказавши, що між нею та відповідачем розірвано шлюб, син [PERSON], [INFO], проживає з нею. В обґрунтування позовних вимог позивач також зазначила, що вона має намір разом з сином поїхати до Туреччини для відпочинку, ознайомлення з культурними цінностями Турецької республіки, поповнення внутрішнього світогляду дитини, проте не має такої можливості, оскільки відповідач не спілкуючись з сином не бажає надавати дозвіл на виїзд. З урахуванням викладених обставин, позивач з даним позовом звернулася до суду. Представник позивача у судове засідання з`явилася, надала пояснення, згідно з якими позовні вимоги підтримала та посилаючись на викладені обставини позов просила задовольнити. Відповідач у судове засідання з`явився, пояснив, що в наданні позивачу дозволу на вивезення дитини за межі України він ніколи не відмовляв, проти задоволення позову не заперечував та в подальшому, просив справу розглянути без його участі. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 20 травня 2011 року, виданим Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, Кіровоградської області, 20 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, актовий запис № 203. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18 квітня 2007 року, виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 116 від 18 квітня 2007 року. У відповідності до довідки № 9 від без дати, виданої комунальним підприємством «Житлово - експлуатаційна організація № 4», позивач зареєстрована у м. Кіровограді за адресою: [ADDRESS]. Син позивача [PERSON], [INFO] також проживає за вказаною адресою разом з позивачем. За станом на день розгляду справи, сину позивача [PERSON], [INFO], виповнилося повних 10 років. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення паспорта громадянам України, які не досягли 16-річного віку, провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби в самостійному виїзді таких осіб за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду (ч. 2 вказаного Закону). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Крім того, в дозволі вказується державу прямування і тривалість поїздки. Таким чином для вирішення питання щодо перетинання дитиною сторін державного кордону потрібна згода обох батьків, які їх обов'язковий супровід дитини або супровід дитини іншими особами, уповноваженими обома батьками. Крім того, як Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» так і Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 не передбачена можливість багаторазових виїздів дитини за межі України. Згідо з заявленими вимогами, позивач всупереч вказаних Правил просить надати дозвіл неповнолітньому [PERSON] на багаторазові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років у супроводі позивача без згоди та супроводу батька дитини - відповідача, а також у супроводі інших осіб, уповноважених його матір`ю - позивачем без згоди та супроводу батька. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється по одному з наступних документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, в який, згідно Правил, записано дитину, яка прямує в його супроводі через державний кордон. Статтею 18 вказаних вище Правил передбачено, що оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально завіреної згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві України за кордоном ; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Разом з тим, позивачем не надано суду докази, що підтверджували б необхідність виїзду дитини за кордон, не вказано конкретний час на який позивач бажає вивести дитину за межі України. Відповідно до положення ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. У відповідності до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення.

Outcome: dismissed