Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва із зазначеним позовом та уточнивши, зменшивши позовні вимоги просила суд зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення суміжної межі відповідно до державного акту на право власності на землю від 24.01.2002 року та шляхом перенесення належних йому господарських будівель літ. «Б», «Г», «Д» на 1 м від суміжної межі. Стягнути судові витрати та витрати пов'язані з виконанням геодизично-вишукуваних робіт в розмірі 3047, 21 грн. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником домоволодіння по [ADDRESS], її сусідом та власником домоволодіння по [ADDRESS] є відповідач. [PERSON] скористався безпорадним станом позивача після смерті її чоловіка, збудувавши під видом огорожі одноповерхову споруду (гараж) довжиною 15 м, частково порушивши межі земельної ділянки позивача, яка не давала йому особистої згоди на будівництво не давала. На даний час відповідач здійснює будівництво другого поверху, чим завдає позивачу значної шкоди, оскільки її будинок знаходиться на горі та при опадах дощу чи снігу, воді немає куди стікати окрім її города і.т.д. Так відповідно технічного паспорту на домоволодіння позивача від 06.02.1995 року, площа земельної ділянки складає 8,41 кв.м, а відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 24.01.2002 площа земельної ділянки становить 0,0816 га. Даний спір позивач неодноразово намагалася вирішувати в позасудовому порядку. Так спочатку відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок відповідача від 06.02.2004 року прибудова, два сараї, гараж побудовані були визнані самочинним будівництвом. Проте згідно відповіді Солом'янської державної адміністрації від 15.11.2011 року позивачу стало відомо, що відповідно до технічного паспорту домоволодіння відповідача господарські будівлі літ. «Б», «В», «Г», «Д» вже не є самочинним будівництвом. Також у відповіді зазначено, що вищевказані господарські будівлі збудовані на суміжній межі земельних ділянок, на початок будівництва (реконструкції) та введення їх в експлуатацію у відповідача відсутня. Рішенням виконкому Київської міської ради № 1095 від 29.06.1984 року за колишнім власником будинку [ADDRESS] земельну ділянку площею 841 кв. м за договором міни від 27.12.1979 року право власності набув нині покійний чоловік позивача [PERSON] На підставі свідоцтва про право на спадщину 12.07.1988 року позивач набула право власності на будинок [ADDRESS] У 2000 році позивач звернулась із заявою до Київської міської ради про передачу їй у власність земельної ділянки у порядку встановленому на час виникнення даних правовідносин. Однак в наслідок проведення землевпорядних робіт по виготовленню позивачу державного акту було виявлено розбіжність у розмірі земельної ділянки, а саме: фактична площа земельної ділянки складає 816 кв.м замість 841 кв.м., в наслідок чого [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 816 кв.м. Як вбачається з технічного паспорту станом на 28.10.2011 року господарські будівлі відповідача зведені на суміжній межі та частково поза її межами тобто з порушенням норм ДБН. Таким чином, внаслідок порушення суміжної межі з боку відповідача має місце накладення частини земельної ділянки вздовж межі на земельну ділянку позивача площею 7,82 кв. м. Більш того, відповідач звів надбудову над сараями «В», «Г», «Д», з порушенням норм ДБН., всі вищевикладені обставини загалом порушують права позивача за захистом яких остання і звернулася до суду. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі. Представник Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації поклався на розсуд суду. Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» явку свого представника в судове засідання не забезпечило, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі, однак згідно пояснень наданих в письмовому вигляді просили суд прийняти рішення відповідно до законодавства. Заслухавши сторони, їх доводи та заперечення, розглянувши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення з наступних підстав. Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. При цьому, суд не може погодитися з твердженнями позивача, щодо обраного способу захисту її права, навіть при наявності порушення права власності на земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.2 ст. 158 Земельного кодексу України вирішення земельних спорів з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюються виключно судами. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч.ч. 1 - 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Судом встановлено, що позивач (власник домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.07.1988 року (а.с.12) з закріпленою земельною ділянкою площею 841 кв. м) і відповідач (власник домоволодіння за адресою: [ADDRESS] підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори 26.04.1985 року за реєстровим № 1-3249 з закріпленою земельною ділянкою 774 кв. м (119,120)) є сусідами та мають суміжні межі земельних ділянок. Обидві земельні ділянки були надані у користування з додержанням вимог земельного законодавства, який діяв на той час. Однак, на відміну від відповідача, на даний час позивач має державний акт на право приватної власності на землю, згідно якого за результатами фактичного вимірювання земельної ділянки її площа стала складати 0,0816 га (кадастровий код ділянки 72272001). Відповідач в судовому засіданні пояснював неможливість оформлення державного акту на свою земельну ділянку, відсутністю погодження меж з сусідкою та приведення їх в належний стан, однак доказів щодо будь-яких його дій з цього приводу до суду не надав. В порядку ст.ст. 78-90 ЗК України власники земельних ділянок мають право володіти ними користуватись ними, господарювати на них. Стаття 91 ЗК України передбачає обов'язок інших (суміжних) землекористувачів не порушувати їх права, а ч. 1 ст. 106 цього Кодексу - право власника земельної ділянки вимагати від власника сусідньої - сприяння встановлення твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли. Сторони по справі знаходяться в напружених стосунках між собою, про що свідчать матеріали справи та численна кількість звернень до усіляких інстанцій з обох боків за для врегулювання спору. Так рішенням Солом'янського районного суду м. Києва в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], Київської міської ради, третя особа: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання недійсним і скасування розпорядження та державного акту на право приватної власності на землю - відмовлено. Зазначене рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01.07.2015 року, тобто рішення набрало законної сили. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини щодо набуття сторонами права власності на вищевказані земельні ділянки встановлені зазначеним судовим рішення та доказуванню не підлягають. Матеріали справи містять технічні паспорта на домоволодіння відповідача по [ADDRESS] станом на 13.01.1989 (а.с.121-124), 06.02.2004 (а.с.9-11), 28.10.11 (а.с.125-128) та розпорядженням Солом'янської райдержадміністрації від 12.02.2007 року №224 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію самочинних забудов і прибудови «а2», сараїв «Г», «Д», гаража «Б». Тобто, господарські будівлі гараж літ. «Б», сараї літ. «Г», «В» та «Д» були перебудовані позивачем самовільно та введені в експлуатацію лише у 2007 році, а станом на 24.01.2002 позивач мала державний акт на землю. Щодо, місця розташування вищевказаних господарських будівель на межі та частково поза межею відповідача слід зазначити, що по справі була призначена експертиза від 26.09.2013 року №7905/13-43/7906/13-41 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, яка проведена в межах наданих документів. Тому за результатами її проведенням можливо було встановити тільки те, що «Розташування господарських будівель, а саме: сараю літ. «В», сараю літ. «Г», сараю літ. «Д», площа забудови яких близько до загальної площі господарської будівлі, щодо якої поставлені питання в ухвалі суду, суперечить п.3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень». Відповідно до наданого на дослідження техпаспорту БТІ, зазначені господарські будівлі, а саме: сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д», не є самочинно збудованими. Площа накладання земельної ділянки, яка належить [PERSON], що знаходиться по [ADDRESS], на земельну ділянку [PERSON] визначеної державним актом на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] становить 7,82 кв.м». Тобто має місце порушення меж суміжного користування між земельною ділянкою з боку позивача внаслідок накладення частини його земельної ділянки вздовж межі на земельну ділянку відповідачки [PERSON] площею 7,82 кв. м, при цьому межа земельної ділянки [PERSON] проходить по господарських будівлях: сараях «Г» і «В» та гаражу «Б», що належать позивачу та були зведені ним на суміжній межі та частково поза її межами. Тобто позовні вимоги в цій частині є доведеними та порушені права позивача підлягають захисту. Відповідно до ст. 103 ЗК України , власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Одночасно, до суд належних та допустимих доказів порушення прав позивача проведенням будівництва надбудови (самочинного будівництва) відповідачем, не надано, в той час, як самі спірні господарські будівлі не є самочинним будівництвом, саме по собі здійснення відповідачем самочинного будівництва не може безумовно свідчити про порушення прав позивача та підлягає доведенню в судовому засіданні. Вимоги позивача щодо перенесення належних відповідачу господарських будівель «Б», «Г», «Д» на 1 м від суміжної межі, тобто фактичне їх знесення, оскільки останні є стаціонарними спорудами, порушить права власника даних господарських будівель. Наведене свідчить, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого права. Законом передбачено і інші способи захисту права власника земельної ділянки, крім знесення будівель (перенесення належних відповідачу господарських будівель на 1 м від суміжної межі), що на думку суду є крайньою мірою, однак інших вимог позивачі не заявляли. Таким чином, суд не може оцінити на підставі поданих доказів сторонами у справі у порядку ст.212 ЦПК України та частково проведеної експертизи чи відповідає будівництво у будівлі господарського призначення загальною площею 36,00 кв. м , що розташована за адресою: [ADDRESS] проекту та вимогам нормативно-правових активів у галузі будівництва, чи є таке відхилення істотним порушенням норм ДБН, і т.д. Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. У відповідності до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. На основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, з огляду на підстави позову та обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, суд приходить до висновку, про порушення права власності на землю позивача з боку відповідача, однак одночасно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є невірним, а тому позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові та інші витрати також не підлягають до стягнення. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: dismissed