Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою якою просить визнати договір №231235, укладений між сторонами у справі недійсним; стягнути з відповідача на свою користь 2800 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що у серпні 2014 року їй знадобились гроші. У громадському транспорті вона побачила рекламу ТОВ «Гранфінресурс», в якій йшлося про швидке отримання грошей під низький відсоток з мінімальним пакетом документів. 28.08.2014 року між сторонами у справі було укладено договір №231235. Цього ж дня позивач сплатила перший внесок у розмірі 2800 грн. на рахунок відповідача. Прочитавши договір позивач зрозуміла, що насправді сплатила не перший внесок для отримання кредитних коштів, а одноразовий комісійний внесок, тобто за оформлення документів. Однак, після сплати комісії позивач кредитні кошти не отримала. Більш того, позивачу повідомили, що їй необхідно сплачувати щомісячні платежі. Позивач вважає, що дана угода була укладена під впливом обману та застосування нечесної підприємницької практики, а тому є нікчемною. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає необхідним позов задовольнити у повному обсязі, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 28.08.2014 року було укладено договір, відповідно до якого адміністратор, за згодою учасника, зобов»язується вчинити від імені та за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на отримання учасником грошової суми зазначеної у додатку №1 до даного договору, на умовах діяльності програми «Альянс Україна». Як вбачається із квитанції №ПН2249 від 28.08.2014 року позивач перерахувала на рахунок відповідача 2800 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України підстави недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3 та ст.6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, вказаний закон встановив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Оскільки позивач сплатив кошти не за сам кредит, а за можливість одержання права на купівлю кредитних коштів, відповідач без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю кредиту одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності підприємства. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За викладених обставин із відповідача на користь позивача необхідно стягнути отримані ним від позивача кошти. Оцінюючи в сукупності всі докази у справі суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь Держави необхідно стягнути судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 243,60 гривень. Позивач на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору.

Outcome: approved