Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28 січня 2012 року між сторонами було укладено шлюб, про що Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області видано Свідоцтво про шлюб, серія [NUMBER], актовий запис № 19. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні відносини між сторонами припинені, подружжя проживає окремо. 08.12.2018 року відповідач взяв дитинку на прогулянку, не повернув її матері, а відвіз до себе додому по [ADDRESS], де і зараз знаходиться дитина. Мати дитини має змогу забезпечити сину належні умови зростання та виховання, забезпечена житлом. Позивач просила суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON]. [INFO], разом з матір'ю - [PERSON] за її місцем проживання чи перебування. Відібрати малолітню дитину [PERSON], [INFO], від батька - [PERSON] та передати матері дитини - [PERSON]. Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання малолітнього [PERSON], [INFO], від батька [PERSON] та передати дитину матері. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Позивач додала також, що за дитина постійно перебувала до 8.12.2018 року разом з нею і більше ніж на три години вона з нею не розлучалась. З моменту припинення спільного проживання та шлюбних стосунків з відповідачем у вересні 2018 року, ніколи не перешкоджала відповідачу приймати участь у вихованні сина. З моменту, як відповідач забрав сина, він перешкоджає їй бачити його. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначивши, що спільне життя з позивачем не склалось, позивач неправомірно з вересня 2018 року, з власної ініціативи перешкоджає відповідачу проживанню в квартирі [ADDRESS], змінивши замки в квартирі, яка є сумісною власністю та використовувалась як місце постійного мешкання родини. Крім того, посилається, що позивач перешкоджала бачитись з сином, посилаючись на його хворобу, блокувала йому доступ до його медичної документації. 08.12.2018 року позивач віддала йому сина на два тижня, а почувши, що у сина температура вчинила скандал та викликала поліцію. Відповідач зазначив, що як батько забезпечує та має можливість забезпечувати в подальшому, комфортні та відповідні віку та рівню розвитку дитини умови. На теперішній час йому допомагають по догляду за дитиною його мати та няня. Підтвердив, що з 08.12.2018 року по час розгляду справи в суді дитина з матірю не бачилась, оскільки позивач була в такому стані, що її не можна було допускати до дитини, з чого він зробив висновок, що вона не хоче бачити дитину. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи вважав за доцільне задовольнити позов з огляду на інтереси дитини. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї . Згідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Ч.3 ст. 29 ЦК визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. У судовому засіданні встановлено, що 28 січня 2012 року між сторонами по справі було укладено шлюб, від якого сторони мають сина - [PERSON] [INFO]. Згідно медичних даних, дитина знаходиться на обліку у невролога з діагнозом невротичні реакції, в наявності синдром нервово-рефлекторної збудливості соматогенного ґенезу, кишкові коліки. Спільне життя у сторін не склалося, шлюбні відносини між сторонами припинені, подружжя з вересня 2018 року проживає окремо. При припиненні спільного проживання дитина залишилась проживати разом з позивачем. 08.12.2018 року відповідач, після зустрічі з сином, не повернув його матері, а відвіз до свого місця проживання на [ADDRESS], де і знаходиться дитина на час ухвалення рішення по справі. За період перебування дитини разом з батьком, останній перешкоджає спілкуванню матері з дитиною, оскільки вважає її поведінку через крики та скандали неадекватною та такою, що може зашкодити дитині. Догляд за дитиною відповідачу допомагають здійснювати його мати та стороння особа за договором, які до 8.12.2018 року з дитиною не спілкувалися. Крім того, судом встановлено, що між сторонами в судовому порядку вирішуються спори щодо поділу майна подружжя, стягнення аліментів на дитину, на іншого з подружжя, з ким проживає малолітня дитина до досягнення останньою трьох років. Вказані вище обставини визнаються сторонами, тому не підлягають доказуванню згідно вимог ст.82 ЦПК України. Також судом встановлено, що за час проживання спільної дитини разом з відповідачем, позивач неодноразово зверталась до поліції з метою повернення сина та побачення з ним, що підтверджується висновками АНД ВП ДВП ГУПН В Дніпропетровській області від 13.12.2018 року, 22.12.2018 року,28.12.2018 року, 30.12.2018 року. Згідно матеріалів справи, за місцем проживання як матері, так і батька створені всі належні умови для проживання дитини та її розвитку, сторони на обліку у лікарів нарколога, психіатра не знаходяться, позитивно характеризуються за місцем проживання, позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років, сторони мають постійне місце роботи та стабільний дохід. Також судом встановлено, що згідно висновку психолога [PERSON], яка надавала консультації відповідачу, на підставі психодіагностичного обстеження нею встановлено, зокрема, що відповідач є турботливим та люблячим батьком, який дуже любить свою дитину, проявляє активність у вихованні сина, всяко розвиває дитину, є незалежним та самостійним у прийнятті рішень, морально задоволений від життя за рахунок турбот про сина, близьких людей, трудової діяльності, врівноважений, стриманий. Згідно довідки КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради від 21.01.2019 року, який надавав соціально-психологічну допомогу в умовах денного стаціонару позивачу [PERSON], остання, зокрема, має адекватну самооцінку,чіткі плани на майбутнє, що стосується її та дитини, має впевнену життєву позицію, не схильна проявляти себе в конфлікті через агресивні, насильницькі дії; між нею та дитиною існує позитивно забарвлений оптимальний емоційний контакт, вона бажає всебічно розвивати свою дитину, має конструктивні стратегії, тактики та методи виховання. Відповідно до принципів 2, 6, 9 Декларації прав дитини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Дитина повинна бути захищена від усіх форм недбалого ставлення, жорстокості і експлуатації. Згідно ст.ст. 3, 9, 12, 16, 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації. Згідно до ст.ст. 1, 4, 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає - забезпечення належних умов для охорони здоров'я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У рішенні в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання проте, що найкраще відповідає інтересам дитини, у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради від 15.01.2019 року № 4/4-45, останній вважає доцільним визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю - [PERSON], 1981 р.н., що забезпечить повноцінний фізичний та духовний розвиток дитини, сприятиме найкращому забезпеченню її інтересів. Отже, суд вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Крім того суд зважає також і на положення ст. 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин. Зібрані у справі докази вказують на те, що проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю якнайкраще буде відповідати інтересам дитини, оскільки забезпечить її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, оскільки судом встановлено, що мати з народження і до 8.12.2018 року нерозлучно постійно перебувала з сином та приймала участь у його вихованні з урахуванням його віку, фізіологічних та психо-емоційних потреб, в той час як натепер у вихованні дитини приймають участь особи, які раніше з дитиною не контактували. З огляду на вік дитини та її тісний психологічно-емоційний зв'язок з матір'ю, який склався між ними ще за час розвитку дитини до народження і після, на думку суду, потрапляння в інше середовище, де змінено його щоденне та звичне життя, та перерваний зв'язок з матір'ю, дитина отримує значний стрес, що може привести до психологічної травми, яка може негативно вплинути на подальший всебічний розвиток та психоемоційний стан дитини. Таким чином, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю - [PERSON], 1981 р.н., оскільки його проживання з матір'ю відповідає інтересам дитини. Щодо заявлених вимог позивача про відібрання дитини у батька суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків, або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала дитина, змінить її місце проживання, утому числі способом іі викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Статтею 163 СК України передбачено, що батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини у будь-якої особи, яка тримає її не на підставі закону або рішення суду. Отже, суд вважає, що оскільки відповідач самовільно змінив місце проживання дитини без згоди матері, з якою дитина постійно проживала, позовні вимоги є обґрунтованими та необхідно відібрати у відповідача малолітнього [PERSON], [INFO], та передати його матері, позивачу по справі, а також допустити негайне виконання рішення в цій частині згідно вимог ст. 430 ЦПК України. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 1409,60 грн.

Outcome: approved