Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом та просить визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] та визнати зазначену квартиру спільною власністю. Посилається на те, що перебуваючи на відпочинку у свого дідуся [PERSON] на травневі свята 2014 року в місті Керч Автономної Республіки Крим, їй стало відомо, що вона мала право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Приїхавши до місця свого постійного проживання за адресою: [ADDRESS], її батьками ця інформація була підтверджена. Так, відповідач [PERSON] - її мати до одруження з її батьком мала майно, а саме: квартиру в [ADDRESS] і була там зареєстрована. Після народження позивачки, вона була зареєстрована за місцем реєстрації її матері за зазначеною вище адресою. Згодом квартира була приватизована на них двох з матір'ю, про що є відмітка у Свідоцтві про народження дитини. 08 лютого 1996 року зазначена вище квартира була обміняна за договором міни по реєстру №24 на квартиру [ADDRESS]. 29 квітня 2003 року зазначена вище квартира була продана згідно договору купівлі-продажу, який посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Керченського міського нотаріального округу, зареєстрований за № 1360, часткою у праві власності на яку вона на той час мала як неповнолітня дитина. 07 квітня 2003 року відповідачі зверталися до опікунської ради з заявою на отримання дозволу щодо продажу квартири [ADDRESS], але за яких умов надавався дозвіл на продаж квартири їй невідомо, а батьки не пам'ятають. За змістом поданої заяви визначалася адреса її постійного місця проживання, а саме: [ADDRESS]. Вважає, що якщо, рішення щодо надання дозволу на продаж квартири передбачало наявність рівноцінного майна за місцем постійного проживання за зазначеною вище адресою, то право власності за нею не визнано в цьому майні і на даний час визнання його позасудовим порядком неможливе. В зв'язку з цим, просить задовольнити позов. Сторони в судове засідання не з'явилися. Про дату та час судового засідання повідомлялися належним чином. Позивач просить розглядати справу в її відсутності. Третя особа в своєму листі, що надійшов на адресу суду, просить позов задовольнити. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] - мати позивача, до одруження з її батьком мала майно, а саме: квартиру в [ADDRESS] і була там зареєстрована. Після народження позивача, вона була зареєстрована за місцем реєстрації її матері за зазначеною вище адресою. Згодом квартира була приватизована на них двох з матір'ю, про що є відмітка у в Свідоцтві про народження дитини. (а. с. 6) 08 лютого 1996 року зазначена вище квартира була обміняна за договором міни по реєстру №24 на квартиру [ADDRESS]. (а. с. 9) 07 квітня 2003 року відповідачі зверталися до опікунської ради з заявою на отримання дозволу щодо продажу квартири [ADDRESS]. За змістом поданої заяви визначалася адреса постійного місця проживання позивача, а саме: [ADDRESS]. (а. с. 7) 29 квітня 2003 року зазначена вище квартира була продана згідно договору купівлі-продажу, який посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Керченського міського нотаріального округу, зареєстрований за № 1360, часткою у праві власності на яку вона на той час мала як неповнолітня дитина. (а. с. 8) Зі свідоцтва про право власності на житло та договору міни вбачається, що спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності відповідачів. (а. с. 13, 14) З листа третьої особи вбачається, що у договорі купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], відсутні посилання щодо наявності дозволу органу опіки та піклування на укладання угоди та згоди батька дитини. У відповідності до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (в редакції станом на день укладення договору) батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належній дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Враховуючи, що зазначений договір укладено з порушенням чинного законодавства та прав неповнолітньої на той час позивачки. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. П. 9 ст. 177 СК України визначено, що неналежне виконання батьками дитини своїх обов'язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов'язку відшкодувати їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержану від управління її майном. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Разом з тим, суд може вирішити спір лише з вказаних позивачами підстав. Змінити підставу позову за власної ініціативою суд не вправі, оскільки цим самим втручається в диспозитивні права позивачів, які передбачають їх право на вільне розпорядження своїми як матеріальними правами, так і процесуальними засобами їх реалізації. Згідно зі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Норми ст. ст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Враховуючи викладене вище, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved