Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що на підставі договору дарування від 27 березня 2002 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Згідно довідки про склад сім'ї та місце реєстрації за № 20141 від 14 липня 2016 року, виданої КП «Міські комунальні платежі», в даній квартирі також зареєстрований [PERSON] Наприкінці 2014 року відповідач виїхав на територію Російської Федерації для тимчасового працевлаштування на її території. При виїзді на територію Російської Федерації відповідачем заяви про зняття з реєстрації за місцем свого проживання не подавалась. Наприкінці 2015 року поштою від відповідача до позивача надійшла нотаріально засвідчена копія документа про те, що відповідач повідомив державні органи РФ про місце свого перебування, що дає підстави вважати про бажання відповідача залишитись на території РФ. 05 січня 2016 року у присутності трьох сусідів позивачем було складено акт про відсутність відповідача за місцем реєстрації з 01 січня 2015 року. Даний акт було підписано сусідами позивача та їх підписи були підтверджено начальником дільниці № 2 КВЖРЕП Жовтневого району та скріплено печаткою. Внаслідок того, що відповідач не проживає за вказаною вище адресою та не вносить плату за комунальні послуги, не приймає участі у поліпшенні житлових умов, порушуються права позивача як власника. Позивач 26 жовтня 2016 року надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Представник Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити заочне рішення суду за правилами ст.169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено у ході розгляду справи, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 27 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко В.В. (а.с. 11) За вказаною вище адресою зареєстровано місце проживання [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сім'ї та місце реєстрації за № 20141 від 14 липня 2016 року, виданої КП «Міські комунальні платежі» (а.с. 12). Проте останній за вказаною адресою не проживає та виїхав на територію Російської Федерації, що підтверджується нотаріально завіреною копією документа про повідомлення відповідачем державних органів РФ про місце свого перебування (а.с. 13). Факт відсутності відповідача за адресою реєстрації місця проживання також підтверджується актом про не проживання останнього 05 січня 2016 року, складеними за участю свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], підписи яких засвідчено начальником дільниці № 2 КВЖРЕП Жовтневого району та скріплено печаткою (а.с. 14). Приписами ст. 321 ЦК Українив встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог ст. 319 ЦК України визначено здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Права власника жилого будинку, квартири визначеніст. 383 ЦК України таст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71,72,116,156 ЖК України,ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Враховуючи вищевикладене, відповідач без поважних причин понад шість місяців не проживає в квартирі [ADDRESS], де право власності належить позивачу на підставі договору дарування від27 березня 2002 року. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір 551,21 гривень..

Outcome: approved