Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом і просить зняти арешт та заборону відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.04.2004 року за №520-10 виданої відділом державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції. Свої вимоги мотивують наступним. Власниками спільної часткової власності вказаної квартири є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З метою оформлення спадкових прав після смерті [PERSON] позивачка звернулась до нотаріуса, де їй стало відомо, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт. Як вбачається з постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.04.2004р. №520-10 ухваленої на підставі наказу №5/1228-12/206, виданого Господарським судом Львівської області про стягнення державного мита в сумі 85грн. було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] . Позивачка звернулася до відповідача з проханням зняти арешт із вказаної квартири. Однак, відповідач не має змоги зняти, оскільки архів виконавчих проваджень за 2004 рік знищено, а тому не можливо надати інформації щодо виконавчих проваджень, оскільки на момент винесення постанов системи ЄДРВП та АСВП не діяли. Зазначає, що станом на день звернення до суду жодної заборгованості за вказаним наказом немає. Дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.05.2003р. з стягнуто в дохід держави 85 грн. державного мита. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.04.2004р. №520-10 на підставі наказу 5/1228-12/206, виданого Господарським судом Львівської області про стягнення державного мита в сумі 85грн. було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] . З дубліката квитанції встановлено, що 08.04.2021р. [PERSON] сплатила державне мито в розмірі 85грн. З дослідженої в судовому засіданні інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо суб`єкта встановлено, що накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , власниками якої є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі постанови 520-10 від 16.04.2004р. Державною виконавчою службою м.Червоноград. Судом встановлено, що Червоноградським міським відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) архів виконавчих проваджень за 2004 рік знищено, а тому не можливо надати інформації щодо виконавчих проваджень, оскільки на момент винесення постанов системи ЄДРВП та АСВП не діяли. Також, судом встановлено, що накладений арешт на майно позивача в ході виконавчих дій до цього часу не скасований. В іншому порядку усунути перешкоди у вільному володінні та розпорядженні майном позивачі не можуть. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивачів, що ґрунтуються на їх праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивачі мають намір розпорядитися належним їм майном, проте через наявність арештів позбавлені можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивачів. Згідно із ч.2 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Враховуючи вищезазначені обставини та норми закону, те, що збереження арешту майна чинить позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майно, а правові підстави для збереження арешту на нерухоме майно, відсутні, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved