Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до ЗАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання правочину неукладеним, мотивуючи тим, що 18.07.2007р. року між сторонами було укладено кредитний договір №IFU0GA00000389 в іноземній валюті в сумі 26000 доларів США. Підписання кредитного договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги з боку банку, а саме: не надано відповідачем копії письмового повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту; не отримано від позивача як позичальника розписки про отримані кошти; не виконано вимог про виплату саме валюти а не грошової одиниці, оскільки позивач в касі отримала гривневий кредит; не було узгоджені інші істотні умови договору; відповідач немає ліцензії на валютне кредитування; договір зі сторони банку підписала неуповноважена особа, тощо. Застосовує позивач і ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору банк зобов'язаний в письмовій формі повідомити споживачу орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Позивач підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, вважає його необгрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, надавши суду Ліцензійні документи та копію дозволу НБУ на здійснення валютних операцій. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. 18.07.2007 року року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ) та позивачем укладено кредитний договір №№IFU0GA00000389 згідно якого банк зобовязувався надати кредитні кошти шляхом в т.ч. видачі готівки через касу в іноземній валюті в сумі 26000 доларів США (а.с.15-17), на умовах повернення, строковості, платності та цільового використання. Строк кредитування до 18.07.2017р. під відсотки визнасчені п.7.1. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кредит був наданий позивачу на ремонт житла (п.7.1 Договору). Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та Закон України «Про захист прав споживачів». В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Неукладені правочини, це такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення (наприклад, відсутня згода щодо всіх істотних умов, передбачених законодавством; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для укладення правочину потрібно його передати, а в даному випадку позивач зазначає що не передані кошти у валюті). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається представник позивача, як на правове обґрунтування позовної вимоги, та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ України від 10.05.2007 року №168 зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808, передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту. Однак, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання неукладеним такого Договору. Сума кредиту за договором між сторонами обумовлена, відсотки також. Суд звертає увагу і на те, що всі умови договору були зрозумілі для позичальника, та п.6.1 договору що позичальник визнає всі умови кредиту. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Всі аркуші договору підписані позивачем. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач був ініціатором укладення кредитного договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі, як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між позивачем та відповідачем був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач надав позивачу кошти, а позивач їх отримав. Не заслуговують на увагу суду доводи про те, що кошти отримані у гривні а не удоларах США, оскільки позивач отримав гривневі кошти у касі, що нею і не заперечується, чому не вимагала у валюті, обгрунтувати не змогла. Окрім того, право позичальника визначити в якому еквіваленті отримати кредит. Отже, кредитний договір від 18.07.2007р. відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину, кошти позичальником отримані, що нею і підтверджено. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачкою та її представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідачів щодо позивачки. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання кредитного договору від 03.08.2006 року №11025343000 неукладеним є недоведеними, необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно ст. ст. 1 п. 22-23, 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 5, 16, 204 , 203, 215 , 623, 628 , 629, 638 , 1054, 1055 , 1056 ЦК України,

Outcome: dismissed