Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки «Volkswagen Polo», 2001 року випуску, номер кузова: [NUMBER] , у розмірі 55428,0 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 28.04.2001 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 06.03.2019 року. За час шлюбу, а саме у листопаді 2007 року подружжя за спільні кошти придбало автомобіль марки «Volkswagen Polo», 2001 року випуску, номер кузова: [NUMBER] , який був зареєстрований за відповідачем. 14.04.2017 року відповідач без відома та згоди дружини зняв з обліку вказаний автомобіль, а 09.06.2017 року також без згоди дружини відчужив його, а отримані кошти не використав в інтересах сім`ї. Оскільки автомобіль вважається спільною сумісною власністю подружжя і такий був відчужений без її згоди, просить стягнути з відповідача половину його вартості на час розгляду справи, що згідно висновку експерта становить 55428,0 гривень. Відповідач не погодився та подав відзив на позову заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Зокрема, автомобіль був придбаний за кошти, які були взяті ним у позику в його батьків і така позика на даний час ще не виплачена. Внаслідок цього вважає, що автомобіль не може вважатись спільною сумісною власністю. Крім того, позивач надавала усну згоду на відчуження автомобіля, а отримані від цього кошти були використані в інтересах сім`ї. Так, взимку 2019 року витрати більше 10000,0 гривень для проведення каналізування будинку, де він з позивачем проживає навіть після розірвання шлюбу та крім цього витратив 10130,0 гривень для придбання опалювального котла і заміни сантехніки у квартирі, де вони зареєстровані. Окремо звертає увагу на недоведеність вартості оцінки автомобіля, а також на те, що присудження грошової компенсації можливе лише за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, чого позивач не зробила. У зв`язку з наведеним, просить відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив позивач наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та наполягає, що не давала згоди на відчуження автомобіля і що отримані від цього кошти відповідач не використав в інтересах сім`ї. Крім того, автомобіль придбавався за спільні кошти подружжя і твердження відповідача про отримання таких коштів не відповідають дійсності та й зрештою, вона не надавала згоди на укладення такого договору позики. Письмових заперечень на відповідь на відзив відповідач не подав. Позовна заява поступила до суду 13.04.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.04.2020 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. В подальшому, після отримання висновку експертизи, проведеної на замовлення позивача, остання 17.06.2020 року подала заяву про збільшення позовних вимог. Копія цієї заяви разом з експертним висновком у відповідності до вимог ч.5 ст.49 ЦПК України направлені на адресу відповідача, що стверджується описом вкладення у цінний лист (а.с.75) та відповідною поштовою квитанцією (а.с.76). Інтереси сторін представляли адвокати, а відтак, в силу вимог ст.221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов назустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Позивач приймала участь у розгляді справи особисто та через представника. Відповідач - в особі свого повноважного представника. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Під час виступу із вступним словом та в останньому судовому засіданні позивач та її повноважний представник висловились про підтримку позовних вимог. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Представник відповідача під час виступу із вступним словом та в останньому судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила з підстав, викладених у відзиві. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 28.04.2001 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 06.03.2019 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.7-8). За час шлюбу, а саме у листопаді 2007 сторони придбали автомобіль марки «Volkswagen Polo», 2001 року випуску, номер кузова: [NUMBER] . На підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2017 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.9), відповідач відчужив вказаний автомобіль на користь [PERSON] . Сам Факт придбання автомобіля під час шлюбу, а також факт його відчуження під час шлюбу відповідач, як вбачається з мотивів відзиву, визнає. Крім цього, вказані обставини додатково підтверджуються відповіддю Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області від 02.06.2020 року, яка надана на адвокатський запит представника позивача (а.с.74). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд спочатку повинен вирішити, чи вважається спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя. У випадку позитивної відповіді суд надалі вирішить, чи доводиться зібраними доказами факт відчуження автомобіля без згоди позивача та факт використання коштів не в інтересах сім`ї. В кінцевому, суд розгляне питання про обґрунтованість розміру заявленої вимоги. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Під час розгляду цивільної справи № 204/5407/17 (постанова від 10.02.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду нагадав, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя, коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у справі № 372/504/17 (постанова від 21.11.2018) вказала, що зазначені положення закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Оскільки в справі, яка розглядається спірний автомобіль придбаний в період шлюбу, такий за загальним правилам вважається спільним сумісним майном подружжя і тягар доказування протилежного лежить виключно на відповідачу. Заперечуючи проти вказаної презумпції, сторона відповідача послалась на придбання спірного автомобіля за кошти, позичені йому його батьками. Крім того, суд допитав в якості свідка [PERSON] , яка є мамою відповідача і яка підтвердила, що вона разом зі своїм чоловіком (батьком відповідача) 14.09.2007 року позичили відповідачу грошові кошти в сумі 5000 доларів США для купівлі автомобіля. Інших доречних аргументів на спростування презумпції спільності майна подружжя відповідач не надав. На думку суду, вказані докази самі по собі не спростовують презумпції спільності майна подружжя. Так, частиною у частині четвертій статті 65 СК України закріплено правило, згідно якого договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Однак, у справі яка розглядається не було встановлено, що позивач знала про існування такого договору та й зрештою, ніщо не свідчить про те, що позивач надавала згоду на укладення такого договору. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена на придбання автомобіля та про обізнаність позивача з такою позикою. Зрештою, немає жодного доказу, який би підтверджував факт придбання автомобіля саме за рахунок коштів, отриманих у позику. Отже, з огляду на обставини справи та надані докази, які оцінені в комплексі та в цілому, суд знаходить непереконливими доводи відповідача про придбання спірного автомобіля за рахунок коштів, отриманих в позику. Таким чином, у справі яка розглядається презумпція спільності права власності подружжя на спірний автомобіль не спростована і тому, надалі суд переходить до вирішення питання про наявність у позивача права на компенсацію вартості автомобіля після його відчуження. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватися за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Під час розгляду цивільної справи № 303/7089/18 (постанова від 15.01.2020) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що за змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Також за наслідками розгляду цієї справи Верховний Суд зазначив, що наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами. В силу вимог частини першої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Однак, у справі яка розглядається сторона відповідача не надала суду письмових доказів про згоду позивача на відчуження автомобіля та крім цього, відповідач не надав жодного доказу про те, що кошти, отримані ним від відчуження автомобіля використані в інтересах сім`ї. Надані ним квитанції про оплату житлово-комунальних послуг (а.с.36-38), а також про придбання товарів побутового призначення (а.с.39-42) на думку суду не є самодостатніми доказами факту використання в інтересах сім`ї коштів, отриманих від реалізації автомобіля, оскільки такі докази, по-перше, здобуті по спливу значного часу після відчуження автомобіля, в тому числі у 2019 році, тобто по спливу практично двох років, а по-друге, вказані накладні та товарні чеки не підтверджують, що одержувачем товарів є саме відповідач, а самі товари використовувались в інтересах сім`ї. Таким чином, факт отримання згоди позивача на відчуження спірного автомобіля та факт використання коштів в інтересах сім`ї не підтвердились, а як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 646/2463/17 (постанова від 23.12.2019) за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, вона має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, вимоги про компенсації половини вартості автомобіля є обґрунтованими, а відтак, суд переходить до вирішення останнього питання про розмір цієї компенсації. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. За наслідками розгляду справи № 127/7029/15-ц (постанова від 03.10.2018) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Крім того, в цій же постанові Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. У справі, яка розглядається внаслідок відчуження спірного автомобіля відповідачем без згоди позивача визначення його ринкової вартості є неможливим. З огляду на це, за замовленням позивача був підготовлений відповідний висновок судової автотоварознавчої експертизи № 132 від 10.06.2020 року (а.с.63-64). Згідно цього висновку середня ринкова ціна зареєстрованих в Україні автомобілів марки «Volkswagen Polo Variant 1.6», 2001 року випуску станом на 10.06.2020 року становить 110856,0 гривень. Вказаний висновок відповідає вимогам статті 102, 106 ЦПК України і відповідач в змагальному процесі жодним чином не спростував даних цього висновку, хоча, як уже зазначалось вище, усі учасники процесу мали рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Тому, суд погоджується з доводами позивача, що розмір компенсації становить 55428,0 гривень, а відтак, ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі. В силу вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір у розмірі 840,80 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.5) слід стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В останньому судовому засіданні представник позивача зробила відповідну заяву щодо подання доказів про витрати позивача на професійну правничу допомогу та про витрати позивача, пов`язані із залученням експерта. Як наслідок, суд розгляне вказане питання пізніше, або ж залишить таку заяву без розгляду у випадку неподання доказів про такі витрати протягом п`яти днів після ухвалення рішення. З огляду на задоволення позову у повному обсязі, понесені відповідачем судові витрати у відповідності до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають, а заява представника відповідача, яка подана нею в останньому судовому засіданні в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України не підлягає розгляду.

Outcome: approved