overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання за нею в порядку спадкування право власності на домоволодіння, що знаходиться у с. Уланове по вул. Успенській, 115 та належало її чоловіку [PERSON], який помер 15.01.2004 р. Позов обґрунтований тим, що її чоловіку за життя належав спірний житловий будинок з господарськими спорудами, але з невідомих причин він не зареєстрував своє право власності належним чином. Таким чином, позивач є спадкоємцем першої черги за законом на спадщину, що відкрилась після смерті чоловіка, не має наміру відмовлятись від її прийняття, але оформити прийняття спадщини не має можливості. Тому вона була вимушена звернутися до суду. Просить позов задовольнити, слухати справу у її відсутність. Відповідач проти позову не заперечує, просить слухати справу у його відсутність, про що надав заяву. Враховуючи, що у судове засідання сторони не зявились, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі даних, доказів та відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог п.п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено, що померлому 15.01.2004 р. [PERSON] за життя фактично належав житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Успенській, 115 у с. Уланове Глухівського району Сумської області, що підтверджується витягом з по господарської книги та рішенням Уланівської сільської ради про передання у приватну власність земельної ділянки для будівництва (а.с.4-6, 7, 8). Право власності на будинок не було оформлено належним чином. Позивач є дружиною померлого, яка проживає та зареєстрована у спірному будинку. Відповідач же не претендує на спадкове майно й визнав позов (а.с.7, 10, 33). Оскільки у суду не виникає сумніву щодо належності спірного будинку [PERSON], то на підставі ст.ст. 1217, 1235, 1268 ЦК України, за позивачем має бути визнано право власності за спадщиною за законом після померлого 15.01.2004 р. [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Успенській, 115 у с. Уланове Глухівського району Сумської області. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 15, 16, 328, 376, 392, 1216, 1218, 1268 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] , та належав [PERSON] , який помер [INFO] . Позов обґрунтований тим, що [PERSON] за життя належав спірний житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами, але з невідомих причин він не зареєстрував своє право власності належним чином. Позивач є спадкоємцем за заповітом на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] . Спадщину вона прийняла, оскільки на день смерті була зареєстрована і проживала зі спадкодавцем в одному будинку. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами не має можливості, у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок. Тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, але представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву, у якій просить розглянути справу за його відсутності, позов визнає повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали,\~суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до вимог п.п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено, що померлому [INFO] . [PERSON] за життя фактично належав житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , що підтверджується випискою з погосподарської книги № 3 Дунаєцької сільської ради, витягом із рішення виконкому Дунаєцької сільської ради про передання земель громадянам безкоштовно у приватну власність в межах населених пунктів (а.с. 9, 10). Право власності на будинок не було оформлено належним чином. Позивач є спадкоємцем за заповітом майна [PERSON] , померлого [INFO] в с. Дунаєць Глухівського району Сумської області (а.с. 6, 7, 12). Оскільки у суду не виникає сумніву щодо належності спірного будинку [PERSON] , то на підставі ст.ст. 1217, 1235, 1268 ЦК України, за позивачем має бути визнано право власності за спадщиною за заповітом після померлого [INFO] . [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 15, 16, 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1233, 1235, 1268 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання за нею у порядку спадкування за заповітом після смерті матері, [PERSON] , право на завершення приватизації та отримання правовстановлюючих документів про право власності на земельну ділянку - рілля в масиві № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] площею 2,0107 га та на земельну ділянку - пасовище в масиві № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] , площею 0,0722 га на території Мирогощанської та Молодавської сільських рад. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована та проживала у с. Богдашів Здолбунівського району Рівненської області. Після її смерті у встановленому законом порядку, позивачка звернулася із заявою про відкриття спадщини за заповітом до нотаріуса та отримала свідоцтво про право на спадщину. При звернені до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, а саме на право на завершення приватизації на вище згадані земельні ділянки, на підставі розпорядження голови Дубенської районної державної адміністрації № 620 від 09 серпня 2012 року «Про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), надання дозволу на виготовлення технічної документації та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки», позивачці було відмовлено за відсутністю правовстановлюючих документів. Листом Дубенської РДА № 111/02-09/18 від 23 квітня 2018 року визнано набуття права померлої матері позивачки на зазначені земельні ділянки, оскільки вона не встигла за життя оформити на них технічну документацію та правовстановлюючі документи. Представник позивача - адвокат Лопухович А.О., згідно поданої заяви, просить справу розглянути без її участі та участі позивачки. Позовні вимоги підтримує. Представники відповідача: Мирогощанської сільської ради, Привільненської сільської ради та третьої особи: Дубенської районної державної адміністрації Рівненської області, належно повідомлені про день та час слухання справи, в судове засідання не з`явились. Згідно поданих пояснень та відзиву, позовні вимоги визнають. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання її наймачем квартири [ADDRESS] та визнання відповідачів такими, що втратилаи право користування жилим приміщенням у вказаній квартирі. Посилався на те, що сторони зареєстровані в спірній квартирі наймачем якої був [PERSON], який помер [INFO] Вказувала, що відповідачі не проживають в спірній квартирі понад 17 років, а без їх згоди позивач позбавлена можливості бути визнаною наймачем квартири [ADDRESS] і укладання договору найму житлового приміщення та відповідних договорів на отримання житлово-комунальних послуг. В судове засідання позивач не з'явилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність і просила позов задовольнити, а відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не з'явились, хоча про розгляд справи повідомлялись належним чином. На підставі ст. 224 ЦПК суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення № 1027 виконкому Дарницької районної ради народних депутатів від 23.11.1981 р. на ім'я [PERSON] та сленів його сім'ї: дружини - [PERSON], доньок - [PERSON] і [PERSON], доньки дружини - [PERSON], було видано ордер на трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.8). Як вбачається зі свідоцтв (а.с.9,10,11), [PERSON], який помер [INFO] є батьком позивача. Згідно довідки (а.с.12) та письмових пояснень позивача, у спірній квартирі окрім позивача та її малолітнього сина також зареєстровані відповідачі, які з 1999 року фактично в ній не проживають, що також підтверджується актами (а.с.13-18). Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового Кодексу України, при тимчасовій відсутності членів сім'ї наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачі без поважної причини не проживають за місцем своєї реєстрації більше одного року, а тому їх необхідно визнати такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням. Оскільки відповідачі визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням в спірній квартирі, то відповідно їх письмова згода на визнання позивача наймачем цього житло не потрібна. Таким чином, вимоги про визнання позивача наймачем спірної квартири в судовому порядку, суд вважає передчасними, а тому не підлягаючими задоволенню. Вирішуючи позов таким чином, відповідно до вимогам ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені останнім судові витрати в розмірі по 275,60 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки укладеного між сторонами 01 жовтня 2008 року. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 01.10.2008р. позивач уклала також договір купівлі-продажу [ADDRESS] і придбану квартиру передала відповідачу в іпотеку. Стверджувала, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва вищевказаний договір купівлі-продажу квартири був визнаний недійсним, а тому позивач не мала права власності на квартиру в день укладання договору іпотеки. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, а представник відповідача позов не визнав і стверджував, що позов [PERSON] направлений на ухилення від виконання зобов'язання перед відповідачем по виплаті кредитної заборгованості. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Як вбачається з договору (а.с.32-34) сторони 01.10.2008р. уклали іпотечний кредит, який забезпечує зобов'язання позивача за кредитним договором про надання [PERSON] 1 500 000 грн. для купівлі квартири [ADDRESS]. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2012р., яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2014р., вищевказаний договір купівлі-продажу спірної квартири був визнаний недійсним (а.с.36-40,46-50). Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а згідно ч. 2ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Оскільки на момент передачі спірної квартири [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а саме не мала права власності на цю квартиру, так як договір купівлі-продажу був визнаний недійсним з моменту його вчинення, то оспорюваний договір іпотеки повинен бути визнаний недійсним. При цьому, суд не приймає тверджень представника відповідача в ій частині, що позов [PERSON] направлений на ухилення від сплати кредитних зобов'язань, так як ці твердження необґрунтовані. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право на житло, зазначивши, що являється власником квартири [ADDRESS] , в якому зареєстровані відповідачі, однак в будинку не проживають понад 10 років, членом його сім`ї не являються. Просить визнати відповідачів таким, що втратили право на користування належним йому житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечив проти розгляду справи в заочному порядку, подавши письмову заяву. \~ \~ \~ \~Відповідачі належним\~чином повідомлялись\~про судовий\~ розгляд\~ справи\~(направлення\~судових повісток\~за місцем\~реєстрації,\~розміщення оголошення\~на сайті\~судової влади),\~відзив на\~позов та\~інших заяв\~не подали. За таких обставин справу розглянуто заочно у відсутність сторін на підставі поданих доказів. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житловим приміщенням, яке являється власністю позивача. Даний спір регулюється нормами цивільного законодавства щодо права користування чужим майном (сервітут). Позивач з 15.04.2015 року являється власником квартири [ADDRESS] (договір дарування НАН №1638, посвідчений нотаріусом в реєстрі №2016), в якій зареєстровані відповідачі, однак житловою площею будинку позивача для проживання не користуються, витрат по її утриманню не несуть, за користування нею позивачеві не сплачують. Вирішуючи питання про те, які правові норми за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ст.58 ч.1 Конституції України) підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи час їх виникнення, встановлено, що такими є ст.391,406 ч.2 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи, що відповідач користування майном позивача припинив добровільно, витрат по утриманню спірного житлового приміщення не несе, за користування ним позивачеві оплати не проводить, він втратив право на користування ним, тому вимога позивача підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням , зазначивши, що вона являється власником 74/200 частин будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрована відповідач - її донька та її неповнолітні діти, які в квартирі з 20.08.2016 не проживають. Договірних відносин між ними щодо користування спірним житлом немає, витрат на утримання квартири відповідач не несе. Реєстрація в квартирі відповідача перешкоджає їй здійснювати повноваження власника. Просить визнати відповідача та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечив проти розгляду справи в заочному порядку, подавши письмову заяву. Відповідач належним чином повідомлялась про судовий розгляд справи (направлення судових повісток за місцем реєстрації, розміщення оголошення на сайті судової влади), відзив на позов та інших заяв не подала. Представник третьої особи вимоги не підтримав, не заперечив проти розгляду справи в його відсутність, подавши письмову заяву. За таких обставин справу розглянуто заочно у відсутність сторін на підставі поданих доказів. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житловим приміщенням, яке являється власністю позивача. Даний спір регулюється нормами цивільного законодавства щодо права користування чужим майном (сервітут). Позивач з 26.05.1992 року являється власником 74/200 частин будинку [ADDRESS] (договір купівлі-продажу житлового будинку від 26.05.1995 року, який зареєстровано в реєстрі за №2-1383), в якому зареєстрована відповідач, однак житловою площею будинку позивача для проживання не користуються, витрат по її утриманню не несе, за користування нею позивачеві не сплачує. Доказів того, що у власності позивача зареєстровані інші, крім [PERSON] особи, в тому числі і її неповнолітні діти, позивачем не подано. Вирішуючи питання про те, які правові норми за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ст.58 ч.1 Конституції України) підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи час їх виникнення, встановлено, що такими є ст.391,405 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування житлом. Враховуючи, що відповідач як член сім`ї власника в жилому приміщенні відсутня понад рік без поважних причин, вона є такою, що втратила право користування ним, тому вимога позивача в цій частині підлягає задоволенню. В частині визнання втратившими право користування неповнолітніх дітей відповідача вимога є необгрунтованою, тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши, що на підставі договору дарування являється власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрована відповідач, однак в будинку не проживає. Просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування належним їй житловим приміщенням. Позивач свої вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, подавши письмову заяву. Відповідач належним чином повідомлялась про судовий розгляд справи (направлення судових повісток за місцем реєстрації, розміщення оголошення на сайті судової влади), відзив на позов та інших заяв не подала. За таких обставин справу розглянуто заочно у відсутність сторін на підставі поданих доказів. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житловим приміщенням, яке являється власністю позивача. Даний спір регулюється нормами цивільного законодавства щодо права користування чужим майном (сервітут). Позивач являється власником будинку [ADDRESS] , в якому з 23.04.2002 року зареєстрована відповідач, однак житловою площею будинку позивача для проживання не користується, витрат по його утриманню не несе, за користування ним позивачеві не сплачує. Вирішуючи питання про те, які правові норми за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ст.58 ч.1 Конституції України) підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи час їх виникнення, встановлено, що такими є ст.391, 406 ч.2 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи, що відповідач користування майном позивача припинив добровільно, витрат по утриманню спірного житлового приміщення не несе, за користування ним позивачеві оплати не проводить, він втратив право на користування ним, тому вимога позивача підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши, що являється власником 59/100 частки будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач, однак в будинку понад 20 років не проживає. Просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування належним йому житловим приміщенням. Позивач свої вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, подавши письмову заяву. Відповідач належним чином повідомлявся про судовий розгляд справи (направлення судових повісток за місцем реєстрації, розміщення оголошення на сайті судової влади), відзив на позов та інших заяв не подав. За таких обставин справу розглянуто заочно у відсутність сторін на підставі поданих доказів. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житловим приміщенням, яке являється власністю позивача. Даний спір регулюється нормами цивільного законодавства щодо права користування чужим майном (сервітут). Позивач являється власником 59/100 частки будинку [ADDRESS] , в якому з 09.06.1999 року зареєстрований відповідач, однак житловою площею будинку позивача для проживання не користується, витрат по його утриманню не несе, за користування ним позивачеві не сплачує. Вирішуючи питання про те, які правові норми за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ст.58,ч.1 Конституції України) підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи час їх виникнення, встановлено, що такими є ст.ст.391,406,ч.2 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи, що відповідач користування майном позивача припинив добровільно, витрат по утриманню спірного житлового приміщення не несе, за користування ним позивачеві оплати не проводить, він втратив право на користування ним, тому вимога позивача підлягає задоволенню. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved