Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідачів, у якому просить, визнати за нею право власності на приміщення №5 загальною площею 28,9 кв.м. в нежитловій будівлі, розташоване в [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 04.03.2009 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу частки нежитлової будівлі, згідно з яким [PERSON] придбала 3/34 частки від належних продавцю 68/100 часток, що становить 6/100 часток від цілої нежитлової будівлі (торгового комплексу), що знаходиться в [ADDRESS] . Зазначає, що після реєстрації права спільної часткової власності на 6/100 часток нежитлової будівлі (торгового комплексу), нею замовлено виготовлення висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, відповідно до якого в січні 2019 року Козівським РБТІ видано технічний паспорт на громадський будинок нежитлове приміщення площею 28,9 кв.м.. В свою чергу, Козівська селищна рада 14.02.2019 року присвоїла адресу вказаного приміщення, а саме [ADDRESS] , згідно з рішенням виконкому селищної ради. Вказує, що звернулася до Відділу державної\~реєстрації Козівської\~районної державної\~адміністрації із\~заявою про\~державну реєстрацію\~права власності\~на нежитлове\~приміщення,\~однак їй\~було відмовленоу зв`язку з тим, що у 2010 році державним реєстратором прийнято рішення про закриття права власності. Відтак, її право спільної часткової власності на належне їй нежитлове приміщення скасоване внаслідок технічної помилки державного реєстратора Козівського РБТІ. На підставі вказаного, просить задовольнити подану позовну заяву. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 07.11.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за такою та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 30.11.2020 року відповідно до протоколу судового засідання постановлена ухвала про перехід справи з розгляду в порядку спрощеного провадження в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 09.12.2020 року постановлено закрити підготовче провадження у цій справі та призначити її до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, однак через канцелярію суду останній подав заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, згідно з якою позовні вимоги підтримують повністю, просять їх задовольнити. Представник Козівської селищної\~ради у\~судове засідання\~не з`явився,\~однакскерував до суду поштовим зв`язком клопотання, у якому вказав, що Козівська селищна рада визнає позовні вимоги позивача та просить здійснювати розгляд справи у його відсутності. Представник Козівського районного бюро технічної інвентаризації у судове\~засідання не\~з`явився,\~однакчерез канцелярію суду подав «відзив на позовну заяву», у якому зазначив, що позовні вимоги позивача визнає повністю, оскільки з технічних причин помилково було скасоване права власності на нерухоме майно приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу. Представник Відділу державної\~реєстрації Козівської\~районної державної\~адміністрації Тернопільської\~області в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду такої. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права або законні інтереси. Судом встановлено, що позивач є власником на 6/100 часток нежитлової будівлі (торговий комплекс), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу частки нежитлової будівлі від 4.03.2009 року, витягом з Державного реєстру правочинів №7073594 від 04.03.2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22139005 від 12.03.2009 (а.с.17, 18, 19). В 2019 році на замовлення позивача, Козівським районним бюро технічної інвентаризації було виготовлено висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 24.04.2019р. №92, згідно з яким в цілому об`єкт нерухомості може бути поділено та реальний розмір частки належної позивачу у праві спільної часткової власності становить 28,9 кв.м., зокрема, приміщення 2-6 площею 18,3 кв.м., приміщення 2-7 площею 8,0 кв.м., приміщення 2-8 площею 2,6 кв.м. (а.с.21). Із рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 14 лютого 2019 року №18 вбачається, що нежитловому приміщенню площею 28,9 кв.м. по [ADDRESS] власником якого є [PERSON] присвоєно адресу: [ADDRESS] (а.с.22). Як вбачається із довідки Козівського РБТІ від 28.10.2019 року №897, приміщення 5 в нежитловій будівлі у [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] (6/100) (а.с.24). Із технічного паспорта, виданого 24.01.2019р. Козівським районним бюро технічної інвентаризації вбачається, що нежитлова будівля (торговий комплекс) (А) у [ADDRESS] , побудований в 1997 році. Загальна площа приміщень 28,9 кв.м., в тому числі, приміщення 2-6 площею 18,3 кв.м., приміщення 2-7 площею 8,0 кв.м., приміщення 2-17 площею 2,6 кв.м. (а.с.25-28). 09.10.2019 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Перцак І.В. видав рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, згідно з яким повідомив [PERSON] про те, провести державну реєстрацію прав на приміщення магазину промтоварів з реєстраційним номером 1525807361230, що розташований [ADDRESS] , не може, оскільки 11.11.2010 року прийнято рішення про закриття права власності. Підставою для закриття права власності є відчудження долі (а.с.23). Вказані вище обставини учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12, 89 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Стаття 41 Конституції України\~визначає, що право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року (Закону № 475/97- ВР), визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, які передбачені законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, ч.1\~ст.392 ЦК України\~закріплено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інше речове право» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч.3 ст.3 вказаного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З врахуванням того, що відповідачі не заперечують проти задоволення позову, визнають такий та просять задоволити, а також з врахуванням встановленого під час розгляду справи, суд дійшов до висновку, що право позивача підлягає захисту в судому порядку. Таким чином, враховуючи вище наведене, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим, а відтак, у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог. Сплачений позивачем судовий збір залишити за останньою. На підставі викладеного,

Outcome: approved