Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду, посилаючись на те, що їй на підставі договору дарування частки житлового будинку належить 825 частин житлового будинку [ADDRESS]. Відповідачі є співвласниками зазначеного домоволодіння. За вказаним будинком закріплена земельна ділянка розміром 910 кв.м. та на даний час між позивачем і відповідачами виникає спір з приводу користування даною земельною ділянкою, сторони не можуть добровільно визначити порядок користування земельною ділянкою та встановити межі земельної ділянки, а тому позивач просить суд визначити порядок користування земельною ділянкою біля будинку [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та [PERSON] позов не визнали. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони є співвласниками одного будинку [ADDRESS], який розділено на окремі 4 квартири. Судом встановлено, що між попередніми власниками даного будинку було визначено порядок користування земельною ділянкою, яка закріплена за будинком [ADDRESS] та в 1999 році було розпочато процедуру приватизації земельних ділянок. На даний час як позивач, так і відповідачі [PERSON], [PERSON] мають у власності частини земельної ділянки за вказаною адресою. Зазначене підтверджено зібраними матеріалами даної справи та встановленими обставинами справ № 2-1542008р., №2-14572011р., копії рішень по зазначених справах приєднані до матеріалів даного позову/а.с.29,30-32,36,37,38/. В судовому засіданні встановлено, що на даний час позивачу належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0334 га [ADDRESS]. Так, відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 12.08.2004 р. по справі № 2-9850 за [PERSON] було визнано право на до приватизацію земельної ділянки розміром 28 кв.м., що закріплена за домоволодінням [ADDRESS] та було виготовлено позивачем новий Державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0362 га. (Державний акт серії КВ № 076355). Однак, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07.05.2005 р. зазначений державний акт було скасовано, рішення суду набрало законної сили. Таким чином, відповідно до інформації, яка була надана на запит суду відділом Держземагенства у м. Біла Церква від 23.06.2014 року, за [PERSON] належно зареєстрований Державний акт на право приватної власності на землю серія І-КВ № 098625, земельна ділянка розташована за адресою [ADDRESS], площею 0,0334 га. Зазначений Деражвний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 425 від 01.06.2001 р. /а.с. 41,50/. В судовому засіданні встановлено, що фактично, позивач має спір, лише, з відповідачами - подружжям [PERSON]. Мали місце неодноразові судові спори. Позивач не визнає їх право власності на земельну ділянку розміром 0,0238 га, зазначає, що [PERSON] самовільно зайняв більшу ділянку, ніж має у власності, відібравши частину земельної ділянки у позивача. А тому, позивач зазначила, що слід розприватизувати всю земельну ділянку, яка закріплена за домоволодінням [ADDRESS], скасувати Державні акти серії ЯД № 17091, серії ЯД № 7170092, що посвідчують право власності [PERSON] і [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0238га за даною адресою, визначити новий порядок користування землею. Позивач вказала, що їй має належати земельна ділянка відповідно до розміру її частки у праві власності на житловий будинок (825 частин). Відповідач [PERSON] суду пояснив, що йому в 2006 році була подарована земельна ділянка площею 0,0238га по [ADDRESS], що підтверджено договором дарування земельної ділянки від 25.10.2006 р./а.с.53/. Позивач, задовго до того, як родина [PERSON] стали співвласниками житлового будинку і земельної ділянки, приватизувала свою частину земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, але з часом позивач виявила бажання збільшити свою земельну ділянку та звертається в різні органи, приховує дійсну інформацію щодо визначеного порядку користування землею і щодо наявного права власності сторін на частки земельної ділянки. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії І-кв № 098625 та на виконання рішення №355 від 23.10.2000 року, 18.07.2008 року позивачу було проведено встановлення на місцевості меж земельної ділянки, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0334 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд /а.с.39/. Також, 23.08.2005 р. на виконання рішення №390 від 23.12.1999 р. було проведено встановлення на місцевості меж земельної ділянки наданої гр.. [PERSON] загальною площею 0,0238 га. Межові знаки були передані [PERSON], що підтверджено Актом перенесення в натуру меж наданої земельної ділянки [ADDRESS]. І як було вже зазначено вище, в 2006 році дана земельна ділянка площею 0,0238 га була подарована подружжю [PERSON]. При вирішенні спору суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.3ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач не надала жодного доказу в підтвердження того, що відповідачі користуються земельною ділянкою більшим розміром ніж визначено правоустановчим документом, що посвідчує їх право власності на земельну ділянку. Також, позивач не надала жодного доказу в підтвердження того, що порушено її право власності на земельну ділянку, площею 0,0334 га, що на даний час перебуває у її власності. Крім того, сама позивач заперечує факт наявності у її власності земельної ділянки площею 0,0334 га, а вказує, що отримала у власність земельну ділянку площею 0,0362 га., хоча і цей розмір земельної ділянки є невірним. Позивачем не підтверджено її право власності, чи право користування на земельну ділянку іншою площею, ніж 0,0334 га. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, встановленим є те, що позивач та відповідачі [PERSON] є співвласниками земельної ділянки по [ADDRESS], а не мають у спільному користуванні цю земельну ділянку. Є безпідставною позовна вимога про визначення порядку користування земельною ділянкою, яка вже поділена та передана у власність декількох співвласників домоволодіння [ADDRESS]. Позивач безпідставно вказує, що саме суд повинен зробити заміри, перепровірити розмір ділянок, що є у фактичному користуванні сторін і встановити новий порядок користування земельною ділянкою, що закріплена за домоволодінням [ADDRESS], відповідно і пропорційно часткам у праві власності на житловий будинок. Дані вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed