Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу по договору позики від 23.04.2011 року в розмірі 2000 доларів США та договору позики від 14.05.2011 року в розмірі 1000 доларів США. Посилається в позовній заяві на те, що 23.04.2011 року між нею і відповідачем був укладений договір позики, у відповідності до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 2000 доларів США. Також, 14.05.2011р. був укладений ще один договір позики у відповідності до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 1000 доларів США. Даний факт підтверджується письмовими розписками. Позивач просить стягнути з відповідача борг. В судовому засіданні позивач та її представник в зал судового засідання не з`явилися, представник [PERSON] направила письмову заяву в якій позов підтримала повністю, просила його задовольнити та справу розглянути у відсутність позичача та представника, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. В судове засідання відповідач не з`явився, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, суд про причини неявки не повідомили. В наслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу в його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 23.04.2011 року між сторонами був укладений договір позики, у відповідності до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 2000 доларів США. Також, 14.05.2011р. був укладений ще один договір позики у відповідності до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 1000 доларів США. Дані факти підтверджуються письмовими розписками. Судом досліджено розписку від 23.04.2011 року згідно якого [PERSON] надала відповідачу позику в розмірі 2000 доларів США за умови повернення до вересня місяця усієї суми боргу з нарахуванням 5% щомісяця. Судом досліджено розписку від 14.05.2011 року згідно якого [PERSON] надала відповідачу позику в розмірі 1000 доларів США під 5 % . Позивач [PERSON] 23.12.2016 року звернулася до відповідача [PERSON] з вимогою про повернення коштів, про що свідчить письмова вимога направлена рекомендованим листом. Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. По справі встановлено факт укладення договору позики у відповідності до вимог ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України в письмовій формі з передачею грошей, та обов`язком їх повернути. Таким чином по справі встановлено порушення договору позичальником і неповернення суми позики, яка складає 3000 доларів США. Боргові зобов`язання не виконані, відповідач ухиляється від виконання зобов`язань. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Kабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству (позиція Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року/ справа № 373/2054/16-ц). Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, при цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63 цс 13) договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це визначено ст. 629 ЦК України. Разом з тим підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і сума понесених судових витрат, яка становить 768,40 грн. - судового збору, та 2000грн. витрати на правничу допомогу. У відповідності до вимог ч.2 ст.137 ЦПК розподілу між сторонами підлягають разом із іншими судовими витратами витрати на правничу допомогу адвоката, таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати позивача на правову допомогу у сумі 2000 грн. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів. Позивачем було надано докази, які свідчать про витрати на правничу допомогу - розрахункова квитанція № 346456 від 13.12.2019 року, акт про прийняття-передачу наданих послуг, розрахунок судових витрат. На підставі наведеного та

Outcome: approved