Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Позивач звернулась з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача суму ненарахованої індексації за період з 01.07.2015 р. по 31.08.2015 р. в розмірі 629,80 грн., частину вихідної допомоги в розмірі 476,63 грн., та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 року по 02.12.2016 року в сумі 27376,62 грн. В обгрунтування зазначила, що 01.09.2013 року була прийнята до Державного університету телекомунікацій на посаду діловода деканату факультету в порядку переведення з навчально-наукового підрозділу Житомирський військовий інститут Національного авіаційного університету. 31.08.2015 року звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України згідно з наказом № 55-кж від 17.08.2015 року. Позивач зазначає, що на момент звільнення їй була нарахована за фактично відпрацьований час в липні та серпні 2015 року заробітна плата та вихідна допомога в сумі 1374 грн. 28 коп., але не нарахована сума індексації за період з 01.07.2015 по 31.08.2015 року, що тягне за собою менший розмір вихідної допомоги, виплаченої згідно ст. 44 Кодексу законів про працю України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог, просив їх задоволити в повному обсязі. Пояснив, що позивач та інші працівники Державного університету телекомунікацій неодноразово звертались з колективними зверненнями про виплату належних їм при звільненні сум, але заборгованість із заробітної плати виплачена так і не була. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував щодо стягнення на користь позивача недонарахованої індексації заробітної плати за липень-серпень 2015 року у розмірі 629,80 грн. та недоотриманої вихідної допомоги у сумі 476,63 грн. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки визнав в сумі 3701,87 грн., яка обрахована, виходячи із затримки розрахунку при звільненні на протязі двох місців. Письмові заперечення приєднані до матеріалів справи (а.с. 30-34, 53-55). Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 01.09.2013 року [PERSON] була прийнята до Державного університету телекомунікацій на посаду діловода деканату факультету в порядку переведення з навчально-наукового підрозділу Житомирський військовий інститут Національного авіаційного університету, що підтверджується записами в трудовій книжці серії АТ № 4437279 (а.с. 3). 31.08.2015 року позивач звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України згідно з наказом № 55-кж від 17.08.2015 року (а.с.3). Судом встановлено, при звільненні позивачу не було виплачено індексацію за період з 01.07.2015 р. по 31.08.2015 р. в розмірі 629,80 грн. та частину вихідної допомоги в розмірі 476,63 грн. Індексація заробітної плати працівників провадиться відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Статтею 6 цього Закону встановлено, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Такий Порядок затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII передбачено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік. Пунктом 14 Прикінцевих положень цього закону Кабінету Міністрів України доручено за результатами першого півріччя 2015 року та з урахуванням економічної ситуації затвердити порядок проведення індексації заробітної плати, грошового забезпечення, пенсійних та соціальних виплат. Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» зобов'язано Кабінет Міністрів України затвердити особливий порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на 2015 рік. В зв'язку з тим, що станом на серпень 2015 року відповідний порядок Кабінетом Міністрів України прийнятий не був, відповідач повинен був провести індексацію заробітної плати на підставі і з дотриманням вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», яка була чинна на момент звільнення позивача з посади. З урахуванням індексації заробітної плати за липень-серпень 2015 року розмір вихідної допомоги, обчислюється з дотриманням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» за змістом ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. З огляду на те, що представник відповідача повністю визнав вимоги позивача про стягнення невиплаченої індексації в сумі 629 грн. 80 коп., недоплачену суму вихідної допомоги в розмірі 476 грн. 63 коп., між сторонами відсутній спір з приводу цих сум, а тому суд приймає визнання позову в цій частині, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та стягує з відповідача на користь позивача вказані суми. Що стосується доводів представника відповідача про необхідність зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 3701 грн. 87 коп., обмежившись визначенням несвоєчасного проведення розрахунку двохмісячним строком, то суд зазначає наступне. Право працівника на отримання при звільненні всіх належних до виплати сум та отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачено ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Обгрунтовуючи необхідність зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні представник відповідача посилався на вимоги щодо розумності, співмірності та справедливості. Крім того, представник позивача також посилався на постанови Верховного Суду України від 27.04.2016 року та від 05.10.2016 року. Зі змісту ч. 2 ст. 360-7 вбачається, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Правові висновки у справах № 6-113цс15 від 27.04.2016 року та № 6-2405цс15 від 05.10.2016 року, на які посилався представник відповідача в судовому засіданні, зводяться до наступного. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. В той же час при перегляді цивільної справи № 6-113цс15 Верховний Суд дійшов висновку, що в даній конкретній справі необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, а відтак така правова позиція не підлягає застосуванню до кожної іншої справи. У справі, яка переглядалась Верховним Судом України за № 6-2405/цс15, за наслідками перегляду якої винесена постанова від 05.10.2016 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум суд задовольнив частково. При вирішенні даного спору суд не вбачає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного. Як вже зазначено вище, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: - наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; - виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; - прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Під час розгляду справи за позовом [PERSON] судом не встановлено наявності законних передумов, які б надавали можливість суду самостійно зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Між позивачем та відповідачем відсутній спір з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення. Відповідач в повному обсязі визнав позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача невиплаченої суми індексації та вихідної допомоги. Суд в повному обсязі задовольняє позовні вимоги про стягнення індексації та вихідної допомоги, які не були виплачені позивачу в день її звільнення та в подальшому на її вимогу. Незважаючи на значний проміжок часу, який минув з часу звільнення позивача з посади відповідач до винесення рішення судом не виплатив позивачу належні їй суми. В судовому засіданні представник відповідача не довів, що кошти не були виплачені позивачу не з його вини, що є його обов'язком відповідно до ст.ст. 10,11,60 ЦПК України. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідачу достовірно було відомо, що позивач має право на виплату індексації та недоотриманої вихідної допомоги, представник позивача в судовому засіданні зазначив, що з відповідачем велось листування з приводу необхідності виплати заборгованості, незважаючи на що кошти позивачу виплачені так і не були. В той же час, відповідачу також була відома судова практика, яка склалась з приводу виплати звільненим працівникам Державного університету телекомунікацій індексації та вихідної допомоги, не дивлячись на цю обставину, відповідач також не вжив заходи щодо виплати позивачу вказаної заборгованості. Посилання представника відповідача, що позивач не зверталась до суду протягом тривалого часу є безпідставними, оскільки право позивача на звернення до суду за захистом порушеного права на отримання заробітної плати без обмеження будь-яким строком гарантовано нормами Кодексу законів про працю України. Відповідач не виплатив належні позивачу виплати по заробітній платі з власної вини, затримка у розрахунку становить 1 рік та 3 місяці. З огляду на викладене, суд вважає, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягає задоволенню в повному обсязі, що цілком відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України (справа № 6-2450цс/15). Позивачем до позовної заяви долучено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 року по 03.12.2016 року, який обрахований наступний чином 86,09 грн. - середньоденна заробітна плата Х 318 робочих дні, що становить 27376,62 грн. Наданий розрахунок суд приймає як належний доказ по справі, оскільки розрахунок проведений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (а.с. 52). Відповідач щодо правильності розрахунку заперечень не висловлював, в письмових запереченнях на позов також зазначив, що середньоденна заробітна плата позивача становить 86,09 грн. Таким чином, суд задовольняє позов позивача в повному обсязі. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 551,20 грн.

Outcome: approved