Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23.10.2015 року. Під час шлюбу 14.12.2015 року відповідачем, з дозволу позивача, придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], в якій з 22.04.2016 року теперішній час зареєстровані позивач та її малолітній син. Спільне життя між сторонами не склалося, почали виникати сварки, під час чергової сварки 10 березня 2018 року, відповідач вигнав позивача з вказаної вище квартири, поміняв замки та більше їй з сином не дозволяє проживати у зазначеному житлі, що і стало підставою для звернення до суду. У звязку з тим, що на теперішній час відповідач добровільно відмовляється впускати позивача з дитиною до вказаної квартири, яка придбана відповідачем у власність під час шлюбу, за спільні кошти, просить суд визнати за нею право приватної власності на ? частину квартири [ADDRESS] в м. Рубіжному Луганської області, а також вселити у вказану квартиру іі разом з малолітнім сином [PERSON], [INFO]. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали частково, пояснивши, що позивач разом з дитиною на даний час проживають в зазначеній квартирі разом із сином, з відповідачем примирилася, а тому не має необхідності всиляти її разом з дитиною до вказаного житла. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги про визнання права власності за позивачем на ? квартири не визнав, пояснивши, що нерухоме майно придбане за його особисті кошти, які він позичив та до цього часу віддає борги, а також пояснив, що позивач з її сином дійсно вже проживають разом з ним. Представник третьої особи до судового засідання не зявився, надав до суду пояснення, згідно яких вважає можливим вселення дитини разом з матірю до спірної квартири. Суд, вислухавши думки учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO], що підтверджується копією паспорту (а.с. 7-8). 25.02.2011 року народився [PERSON], батьками якого є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 10.03.2011 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 114 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 Сімейного кодексу України від 19.04.2016 року № 00016564462 (а.с.10, 66). Відповідно до довідки № 496, виданої 05.06.2018 року Управлінням праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області, [PERSON] отримує допомогу як одинока матір з 01.03.2011 року по 30.09.2018 року на [PERSON], [INFO] (а.с.67). 23.10.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 298, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб, виданим 17.11.2017 року Рубіжанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області (а.с.11). Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 14.12.2015 року, зареєстрованому в реєстрі за № 2123, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.12.2015 року № 49805033 та звіту про оцінку майна № N24032018-001 від 24.03.2018 року, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], ринкова вартість якої станом на 24.03.2018 року становить 202\~000,00 грн., придбана [PERSON] у приватну власність з дозволу [PERSON] за спільні кошти 14.12.2015 року (а.с. 13-15, 20-37). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 20.03.2018 року № 10581, виданої центром надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані з 22.04.2016 року [PERSON] (наймач) та [PERSON] (син) (а.с.12). Згідно повідомлення, наданого Рубіжанським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області від 01.03.2018 року за №4334 з [PERSON] та [PERSON] проведено профілактичну бесіду про недопущення насилля в сімї, а також повідомлено, що в діях [PERSON] відсутні ознаки кримінального правопорушення (а.с.19). Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області вважає у своїх поясненнях від 11.06.2018 року за № 419 можливим вселення [PERSON], [INFO], разом з матірю до квартири № 112 в будинку № 61 по вул. Менделєєва в м. Рубіжному Луганської області, оскільки в даній квартирі існують всі необхідні умови для належного розвитку дитини, що також підтверджується актами контрольного обстеження житлова-побутових умов від 04.06.2018 року та 06.06.2018 року (а.с. 60-62). Дані спірні правовідносини регулюються наступними нормами права. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються\~главою 8 Сімейного кодексу України\~та главою 26\~книги третій ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути їх визнання. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частина 1\~статті 321 ЦК України\~передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Статтею 60 Сімейного кодексу України\~установлено презумпцію спільної сумісної власності на майно, придбане подружжям за час шлюбу, а саме, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3\~ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається зі\~ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 3\~ст. 368 ЦК України\~також установлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову, в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». З викладеного вбачається, що підставою для позову про визнання права власності окрім невизнання або осорювання цього права іншою особою може бути також і відсутность у власника документа, що підтверджує таке його право. Аналогічні роз'яснення надано і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~\~«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірна квартира придбана відповідачем для спільних цілей подружжя, у період шлюбних відносин, зі згоди дружини та за спільні кошти, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14.12.2015 року, зареєстрованому в реєстрі за № 2123, посвідченим приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] Відповідач в судовому засіданні зазначеного не спростував. Таким чином, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, [ADDRESS], оскільки вказана квартира беззаперечно є об'єктом спільної сумісної власності сторін. Що стосується вимог позивача відносно вселення її разом з малолітнім сином до вказаної вище квартири, суд вважає необхідним відмовити в їх задоволенні, оскільки згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З пояснень учасників справи встановлено, що на теперішній час позивач з дитиною вже проживають за адресою: [INFO] разом з відповідачем, а отже потреба у примусовому вселенні відсутня. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесені судові витрати у вигляді судового збору на загальну суму 1\~714,80 грн. (а.с. 2, 3), а оскільки позов задоволено лише в частині визначення права власності на ? частку квартири, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1010, 00 грн.

Outcome: partial