Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

\~ Позивач звернулась до суду і просить розірвати шлюб з відповідачем, мотивуючи свої вимоги тим, що шлюб було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області 21 листопада 2011 року, однак, відносини в сімї не склались, збереження сімї вважає неможливим. Сторони в судове засідання не зявились, але надіслали до суду заяви, в яких просять справу розглянути без їх участі; позивач позовні вимоги підтримує, відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого засідання. Відповідно до ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206,207 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, перевіривши матеріали справи, дійшов такого висновку. Позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-ТП №078439 від 21 листопада 2011 року (а.с.6). Згідно частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що відносини між сторонами не склались, відсутнє взаємопорозуміння, виникають конфлікти, на даний час подружжя проживає окремо, тому збереження сім`ї стало неможливим. Відповідачем не надано доказів на спростування твердження позивача, про погіршення відносин в сімї, відсутність взаємопорозуміння, а отже подальше збереження сім`ї суперечило б інтересам сторін. Питання про поділ майна подружжям не ставиться. Таким чином, визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси сторін, а тому, приймаючи до уваги також і те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, позов підлягає задоволенню. Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Сплачений позивачем судовий збір в сумі 704,80 грн. в порядку статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 137 ЦПК України,для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Однак, до матеріалів справи позивачем додана лише квитанція про сплату останньою 12.02.2018 року гонорару адвокату за надання правничої допомоги в сумі 450 гривень, при цьому відповідного договору про надання послуг в галузі права, акту виконаних робіт з детальним їх описом, а також документів, які підтверджують повноваження адвоката як представника, суду надано не було. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до переконання про відмову в стягненні з відповідача витрат на правову допомогу.

Outcome: approved