Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] у якому просила про визнання недійсним договору позики у розмірі 20 000 доларів США від 15.04.2009р., укладеного між відповідачами. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на вимоги ст.ст. 61, 65 СК України та ст.ст.203, 215 ЦК України та зазначила, що оскаржений договір підлягає визнанню недійсним як такий, що укладений без її згоди як дружини [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні відповідачі та їх представник проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що не позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.04.2009р. між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 20 000 доларів США. (а.с.6) Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Згідно з ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст.638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин). Форма оспорюваного договору позики відповідає встановленим законом вимогам (проста письмова форма). Сторони мали необхідну право та дієздатність для укладення зазначеного договору. Позивачами не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що волевиявлення відповідачів під час укладання договору позики було порушене. Крім того, відповідно до ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Однак, як вбачається із наданих суду копій свідоцтв про шлюб та про розірвання шлюбу, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.02.2006р. по 3.03.2009р. (а.с.12, 14, 52) Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний договір позики відповідачами було укладено 15.04.2009р., тобто вже після розірвання шлюбу і згоди колишньої дружини на його укладення він вже не потребував. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає, що оспорюваний договір не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed