Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 07 червня 2021 року вона найняла [PERSON] для встановлення нового бойлера, який купила за 4199,00 грн. Оскільки кріплення від старого бойлера не підходило, відповідач використав його частково, з правого боку він повісив бойлер на старе кріплення з гаком, а з лівого - на розпірний гайковий анкер. Після заповнення водою бойлер зразу провис вліво. Позивач звернула на це увагу [PERSON] , але останній запевнив її, що «незначний» нахил вліво, тобто на стороні нового кріплення, не відобразиться на його роботі. Після його від`їзду [PERSON] повернулась до будинку через 10-15 хв. і побачила, що бойлер лежить посеред ванної кімнати, яка залита водою і засипана уламками розбитого бачка унітазу і умивальника. Сам бойлер також був пошкоджений. Причиною його падіння став вирваний із стіни розпірний гайковий анкер. Відповідач, який приїхав після дзвінка позивача, спочатку погодився компенсувати розбиту сантехніку, але в подальшому на дзвінки позивача вже не відповідав. Таким чином [PERSON] залишилась без води, без можливості користуватись туалетом та ванною. Тому їй довелося самій купити нову сантехніку і для її встановлення найняти нового майстра, витративши на це згідно замовлення № 4689 на суму 4 982,75 грн і 2 000 грн за роботу сантехніка. Зважаючи на вищевикладене, позивач, посилаючись лише на положення ст. 1166 ЦК України, просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь завдану майнову шкоду у розмірі 11 181,75 грн. В судовому засіданні: Позивач позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Надала суду пояснення, аналогічні позову. Відповідач позов не визнав, проте не заперечував обставин справи та факту того, що він дійсно встановлював бойлер позивачу. Пояснив, що бойлер встановлював на анкер, а чого той впав - він не знає. [PERSON] готовий був замінити позивачу бачок та умивальник, а потім йому подзвонила донька позивача, почала ставити свої умови і він відмовився. Під час розгляду справи судом вирішено процесуальні питання: Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 31 серпня 2021 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» (Заява № 377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (Рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)». У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 08.06.2021 року по справі № 662/397/15-ц. Надавши оцінку способу захисту порушеного права обраного позивачем, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] на обґрунтування своїх вимог послалася не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, а отак суд, застосувавши принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію норм Закону та застосовує для прийняття рішення відповідні норми ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Як було встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами, 07.06.2021 року [PERSON] найняла [PERSON] для встановлення бойлеру, тобто, відповідач зобов`язався надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії за завданням позивача, а позивач зобов`язалася оплатити виконавцеві зазначену послугу. Сторонами не оспорюється факт того, що домовленість про надання послуг між сторонами була досягнута: відповідач провів роботи з встановлення бойлера, а позивач прийняла надану послугу та оплатила її виконавцеві. Положеннями ст. 638 ч.1, 2 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно вимог ст. 639 ч.1, 2 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Як визначено положеннями ст. 205, 206 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За приписами ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що між сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, в усній формі 07.06.2021 року було укладено договір про надання послуг, на виконання якого відповідач, як виконавець, за завданням [PERSON] надав їй послугу зі встановлення бойлеру, а позивач, як замовник, оплатила виконавцеві зазначену послугу. З фототаблиці в матеріалах справи вбачається, що бойлер має механічні пошкодження, а сантехніка: рукомийник та зливний бачок фактично знищені. Таким чином, судом встановлено, а сторонами не оспорюється факт того, що через неякісне кріплення відповідачем бойлера, останній зірвався зі стіни, в результаті чого було пошкоджено сам бойлер та розбито сантехніку позивача: раковину та зливний бачок. Як вбачається з видаткової накладної № РН-57 від 05.06.2021 року, замовлення покупця № 4689 від 10.06.2021 року, позивачем було придбано водонагрівач, компакт, умивальник, п`єдестал, матеріали для встановлення сантехніки та оплачено послуги з її встановлення на загальну суму 11181,75 грн. Позивач наголосила, що замінити окремо бачок, як пропонував [PERSON] , вона не мала змоги, так як модель її розбитої сантехніки на сьогоднішній день є дещо застарілою, а отак сучасні елементи для її ремонту не підходять. Положеннями ст. 906 ч.1 ЦК України передбачена відповідальність виконавця за порушення договору про надання послуг. Так, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Суд не приймає позицію відповідача, який вказав, що не знає чому впав бойлер, оскільки в судовому засіданні сторонами не оспорювався факт того, що бойлер був закріплений частково на старе кріплення з гаком і частково на розпірний гайковий анкер. При цьому, відповідач бачив, що після заповнення водою бойлер мав нахил вліво, проте сказав, що це не відобразиться на його роботі. Положеннями ст. 610, 611 ч.1 п.4 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі на відшкодування збитків. Положеннями ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12 травня 1991 року визначено, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. В силу вимог ст. 10 вказаного Закону, у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати, в тому числі, відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в результаті неналежного виконання відповідачем договору про надання послуг за плату, а саме: неякісного кріплення й неправильного (під нахилом) встановлення бойлеру та наявності у цьому вини виконавця, позивачу, як замовнику, було спричинено матеріальні збитки. Вказаний факт відповідачем спростовано не було. А отак, в силу вимог ст. 906 ч.1 ЦК України, збитки, завдані [PERSON] неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню позивачу в повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved