Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що вона в 1980 році по домашній угоді купила житловий будинок № 10 по пров. тупика Червоної балки в м. Дніпропетровську. У травні 2009 року відповідач [PERSON] запропонував їй свої послуги по узаконенню вказаного домоволодіння, в якому вона зареєстрована та проживає. 14 травня 2009 року вона надала відповідачу довіреність, якою надала останньому повноваження представляти її інтереси в уповноважених органах, а також зареєструвати вказаний обєкт на її імя. Довіреність видана без права передоручення та строк дії до 14 травня 2012 року. В звязку з невиконанням відповідачем наданих йому повноважень позивач направила заяву про скасування довіреності. В листопаді 2016 року позивачу стало відомо, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності, встановлено факт набуття [PERSON] права власності на домоволодіння по пров. Тупик Червоної балки, 10 у м. Дніпропетровську; визнано за [PERSON] право власності на вказане домоволодіння. 07 листопада 2016 року позивач звернулася до суду з заявою про скасування вказаного рішення. Крім того, позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] подарував житловий будинок № 10 по пров. Тупик Червоної балки у м. Дніпропетровську своїй доньці [PERSON] Договір дарування був укладений з метою приховання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Відповідач незаконно отримав право власності на домоволодіння, а тому не мав права дарувати його. Тому позивач просить суд визнати недійсними договори дарування житлового будинку № 10 по пров. Тупик Червоної балки в м. Дніпропетровську, укладені 13 серпня 2016 року та 15 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідчені приватним нотаріусом ДМНО [PERSON]; визнати недійсною державну реєстрацію права власності на спірне домоволодіння. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила їх позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, позивач не є стороною оспорюваних правочинів, та вона не довела факту наявності у неї права власності на спірне домоволодіння. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~\~\~\~ Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 13 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку, відповідно до якого остання прийняла у дар 1/2 частку житлового будинку № 10, розташованого на земельній ділянці площею 762 кв.м. (у фактичному користуванні), що знаходиться за адресою: м. Дніпро, пров. Тупик Червоної балки /а.с.69/. 15 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку № 10, розташованого на земельній ділянці площею 762 кв.м. (у фактичному користуванні), що знаходиться за адресою: м. Дніпро, пров. Тупик Червоної балки /а.с. 70/. Вказані договори дарування посвідчені приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] та зареєстровані в реєстрі за № 900 та № 905 відповідно. Згідно вказаних договорів дарування право власності дарувальника на житловий будинок підтверджується на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Також в матеріалах справи міститься копія заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності, яким встановлено факт набуття [PERSON] права власності на домоволодіння по пров. Тупик Червоної балки, 10 у м. Дніпропетровську. Визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Тупик Червоної балки, буд. 10 /а.с.10/. В подальшому ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку /а.с.83/, а ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності залишено без розгляду /а.с. 84/. Відповідно до ст.ст.316-319 ЦК України правом власності є право особи на майно, що включає в себе право володіння, користування та розпорядження, якими така особа користується на власний розсуд. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі - що передбачено у ст.718 ЦК України. Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди\~\~щодо всіх його істотних умов. Частинами 1-3,5 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Оскільки вимоги про визнання правочину недійсними можуть заявлятись сторонами правочину, то позивачу який не є стороною правочину слід довести, які саме їх законні інтереси було порушено вчиненням спірного правочину. Суд приходить переконання, що матеріалами справи не підтверджується, що у сторін договорів виникли інші права та обов'язки, ніж ті, що випливають із змісту оскаржуваних правочинів. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно із Цивільним кодексом особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.330, 388). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння, а права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захистові шляхом предявлення віндикаційного позову. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року № 218цс14; від 11 лютого 2015 року №6-1 цс15; від 16 вересня 2015 року №6-1203цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні у подібних правовідносинах. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не є стороною спірних договорів дарування, то визнання цих договорів недійсними не можна вважати належним способом захисту її прав, вона має право на підставі частини 1 ст. 388 ЦК України на витребування належного їй майна. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed