Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні неповнолітньої дочки. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що сторони по справі перебували в шлюбі з 30 червня 2007 року. Рішенням Горохівського районного шлюбу від 18 березня 2016 року їхній шлюб було розірвано. В даному шлюбі в них народилася одна дитина дочка [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає з позивачем. Після припинення фактичного спільного проживання та подальшого розірвання шлюбу позивач не чинила перешкод відповідачу у спілкуванні та вихованні їхньої спільної дитини. Однак, відповідач зловживав таким правом, міг у будь-який час забрати дитину без її відому. Вважає, що відповідач своїми діями порушує права дитини та чинить на неї негативний вплив. З огляду на це позивач просить визначити відповідачу [PERSON] для участі у спілкуванні та вихованні неповнолітньої дочки спосіб у вигляді побачення двічі на тиждень, крім неділі, з 14 години 00 хвилин до 21 години 00 хвилин, попередньо попередивши матір. Ухвалою суду від 26 січня 2017 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено Службу у справах дітей Горохівської районної державної адміністрації. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні подав письмову заяву про уточнення позовних вимог в якій просив визначити відповідачу для участі у спілкуванні та вихованні неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] наступний спосіб участі: щовівторка батько забирає доньку після навчання та повертатиме в родину матері у середу; щочетверга батько забирає доньку після навчання та повертатиме в родину матері у пятницю; щонеділі батько забиратиме доньку до себе додому після обідньої перерви та повертатиме в родину матері у понеділок; один раз у місяць на вихідні (з суботи після обіду до понеділка) дитина перебуватиме в родині батька, попередньо узгодивши з матірю дитини місце та термін її перебування. Позов просив задовольнити із підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позову не визнали, зазначили, що фактичні обставини справи є надуманими позивачем, оскільки жодного негативного впливу на дитину відповідач не чинить. Ба більше, батько дитини [PERSON] належним чином піклується про виховання, моральний та духовний розвиток дитини, забезпечує її всім необхідним. З огляду на це, вважають, поданий позов безпідставним та просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що батько дитини, тобто, відповідач [PERSON], до органу опіки та піклування про встановлення способу участі батька у вихованні дитини не звертався, судом спосіб участі батька у вихованні доньки також не визначався. Між батьками дитини була укладена усна домовленість щодо участі батька, який проживає окремо, у вихованні дитини. 28 лютого 2017 року працівник служби у справах дітей поспілкувалась із дитиною [PERSON]. В ході розмови було встановлено, що дитині подобається проводити спільний час із батьком, її повністю влаштовує кількість та тривалість зустрічей. [PERSON] також зазначила, що позивач [PERSON] не заперечувала щодо побачень батька з дитиною та усвідомлює важливість спілкування дитини з батьком, однак хотіла, щоб їхня з відповідачем усна домовленість була закріплена письмово. Обоє батьків згідні, щоб батько дитини тричі в тиждень (щовівторка, щочетверга, щонеділі) прийматиме участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, забираючи її в свою родину. Єдиним спірним питанням між сторонами по справі є кількість побачень батька з дитиною на вихідних )з суботи по понеділок). За таких обставин, [PERSON] вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки він є безпідставним. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, їх представників, представника третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 18 березня 2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами по справі було розірвано. В даному шлюбі в них народилася одна дитина дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка [PERSON], [INFO] залишилася проживати разом з матірю, тобто позивачем, що підтверджується довідкою про склад сімї та проживання Скобелківської сільської ради Горохівського району Волинської області №1317 від 26 вересня 2016 року. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», охорона дитинства це система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав, а забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоровя, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно із ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За правилами ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України (далі СК України), регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Отже, обов'язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. За змістом ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст.158 Сімейного кодексу України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Приписами ст.159 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.ст.7, 153, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Саме про це свідчить і практика Європейського суду з прав людини, зокрема дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України» та «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Для батьків та дітей бути разом це основа сімейного життя, більш того, природні стосунки не припиняються від того, що дитина взята на державне піклування. Тобто те, що сторони по даній справі, проживають окремо, не повинно перешкоджати дитині спілкуватись з батьком, який виявляє бажання проводити більше часу з дитиною. Висновком Служби у справах дітей Горохівської районної державної адміністрації щодо вирішення спору між батьками дитини про участь у вихованні та спілкуванні малолітньої дитини батька, який проживає окремо №114/01/20/2.17 від 14 березня 2017 року стверджується, що на основі вивчення спірної ситуації, що склалася між сторонами по справі, діючи в інтересах малолітньої дитини на спілкування та побачення з батьком, було запропоновано, наступний спосіб участі відповідача [PERSON] у вихованні дитини: щовівторка батько забиратиме доньку після навчання та повертатиме в родину матері у середу; щочетверга батько забиратиме доньку після навчання та повертатиме в родину матері у пятницю; щонеділі батько забиратиме доньку до себе додому після обідньої перерви та повертатиме в родину матері у понеділок; двічі в місяць на вихідні (з суботи після обіду до понеділка) дитина перебуватиме в родині батька, попередньо узгодивши з матірю дитини місце та термін її перебування; мати завчасно повідомлятиме батька дитини про зміну місця проживання, стану здоровя дитини та інші обставини, що можуть вплинути на участь батька у вихованні дитини. З вказаними умовами, за винятком лише кількості побачень батька з дитиною на вихідних (з суботи по понеділок), сторони погодилися, про що свідчать їхні письмові пояснення від 13 березня 2017 року (а.с. 60, 61). Згідно протоколу бесіди від 28 лютого 2017 року, дочка [PERSON] повідомила, що вона тричі в тиждень зустрічається з батьком, проводить своє дозвілля та залишається в нього ночувати. Зі слів дитини такий спосіб участі батька в її житті повністю влаштовує її. Також, дитина висловила думку щодо її відвідування церковного хору при недільній школі в місті Горохів, а не у селі Скобелка Горохівського району Волинської області. З характеристики [PERSON], батька [PERSON], учениці [INFO], наданої класним керівником дитини, вбачається, що [PERSON], тобто відповідач, зарекомендував себе як зразковий громадянин, уважний, ввічливий, тактовний, добрий батько, який повноцінно виконує батьківській обовязки, з високим рівнем внутрішньо сімейної моральності, духовності, взаємної підтримки та взаємодопомоги, любить, залучає до сімейних справ свою доньку, враховує її особисті інтереси та потреби, дружелюбний. [PERSON] реалізує свої права та обовязки по відношенню до доньки, як в спілкуванні, вихованні, захисті, забезпеченні інтересів дитини, так і в створенні умов для виховання та розвитку [PERSON], звертає увагу на успіхи в навчанні, враховує вікові особливості доньки, радіє її успіхам, любить проводити з нею вільний час, відвідує шкільні свята та заходи, батьківській збори, допомагає своїй доньці при організації виконання домашнього завдання, у розвитку пізнавальних здібностей, розвитку спортивних якостей. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Разом з тим, згідно ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Враховуючи вищенаведене, а також те, що ані позивачем ані її представником в судовому засіданні не було доведено ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх позовних вимог, суду не було надано будь-яких доказів цього, а тому суд в задоволенні позову відмовляє. Зміст ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. За встановлених обставин, на тверде переконання суду, таке рішення є справедливим.

Outcome: dismissed