Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким збільшити розмір аліментів, стягуваних на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2016р. та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) платника аліментів від дня винесення рішення та щомісяця до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, просить стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на лікування, оздоровлення та всебічний розвиток дитини в сумі 14437,75 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2016р. з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1000 грн. щомісячно. На даний час розмір таких аліментів є недостатнім, дитина виросла та витрати на її утримання збільшились до суми більше 10 000 грн. в місяць. Зокрема, витрати на харчування становлять близько 3000 грн., витрати на комунальні послуги від 1200 грн. до 1600 грн., витрати на одяг та взуття - мінімум 2000 грн. в місяць, витрати на канцтовари до школи та на гуртки - 200-250 грн. в місяць., гуртки та додаткові заняття - 1180 грн. в місяць. Також, несе витрати на оплату пального для забезпечення доїзду дитини до школи в сумі 1600 грн. Будучи матеріально забезпеченим, в добровільному порядку відповідач відмовляється збільшити суму сплачуваних аліментів, і тому просить збільшити такий розмір в судового порядку. Крім того, донька хворіє на атопічний дерматит і на даний час хвороба ускладнена аденоїдами ІІ ступеня та алергічним ринітом. Згідно рекомендацій лікарів, дитина має проходити курс оздоровчого відпочинку на морському узбережжі, тоді як відповідач жодного разу не надав матеріальної допомоги на такі поїздки і у 2017 - 2018 роках за власні кошти їздила з донькою на відпочинок у Єгипет та Хорватію. Мінімальні витрати на оздоровлення та відпочинок дитини становлять 916 грн. в місяць, витрати на розваги - 600 грн. в місяць, витрати на лікування - 800 грн. в місяць. З червня 2019р. в дитини почались канікули, на період яких вона відвідує англомовні курси вартістю 1250 грн. в тиждень. Також, нею оплачено святкування дня народження доньки в дитячому центрі Ігроленд в сумі 6552,40 грн. З метою оздоровлення та розвитку навичок плавання з професійними тренерами також оплатила курси плавання у басейні Водан вартістю 3200 грн. Тому, просить стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину в загальному розмірі 14437,75 грн., з яких 50 відсотків витрат, понесених на консультації лікарів та придбання ліків, тобто 1263,26 грн., 50 відсотків витрат, понесених на оздоровлення та відпочинок на морі, тобто 10949,49 грн., 50 відсотків витрат, понесених на розвиток дитини та поглиблення знань англійської мови, тобто 625 грн., 50 відсотків витрат на розвиток дитини та занять із плавання, тобто 1600 грн. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 10.02.2019р. відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Відповідач надав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Позовні вимоги визнає частково та зокрема, погоджується на сплату аліментів у розмірі 1/10 від частки його доходу. Його місячний дохід в середньому становить 22 222,23 грн., а відтак, розмір аліментів становитиме близько 2222,22 грн. Позивач натомість, не надала належних і допустимих доказів щодо необхідності несення витрат на дитину у розмірі 10000 грн. Долучені позивачем чеки та квитанції не підтверджують факту придбання товарів безпосередньо для дитини, та крім цього, такі місять у своєму переліку продукти, які суперечать дієтичному харчуванню дитини. Витрати по оплаті за комунальні послуги позивач несе в силу прямої вказівки закону, згідно якої власник зобов`язаний утримувати своє майно. Витрати на канцелярські товари та гуртки, а також витрати на англомовний табір не можуть вважатись додатковими. Автомобіль перебуває у користуванні позивача, а тому, саме вона повинна нести витрати по оплаті палива. Витрати на оздоровлення належним чином не підтверджені, договір на туристичне обслуговування не підписаний сторонами. Витрати на святкування дня народження не віднесені до систематичних. Тому, в частині стягнення додаткових витрат на дитину визнає лише вимогу про стягнення витрат на лікування дитини в сумі 1263,26 грн. В іншій частині позовні вимоги заперечує. У заяві про зміну предмета позову позивач одночасно надала відповідь на відзив, у якому навела аргументи, які по суті, аналогічні мотивам позову. У письмових запереченнях проти відповіді на відзив відповідач навів аргументи, які по суті, аналогічні мотивам відзиву. В процесі розгляду даної справи за клопотанням позивача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 19.09.2019р. витребувано у - у ПАТ «Кредобанк» виписку з поточного рахунку ФОП [PERSON] за період з 01.01.2016 року до часу надання відповіді; у Личаківської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 01.01.2018 року до часу надання відповіді [PERSON] ; у Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області інформацію про розмір пенсії [PERSON] за період з часу її призначення до часу надання відповіді. ГУ ПФ України у Львівській області надало суду відповідь 05.11.2019р. (а.с.180-187). Відповідь від АТ «Кредобанк» надійшла на адресу суду 28.10.2019р. (а.с.188-204). В судовому засіданні позивач та її повноважний представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Відповідач, а також його повноважний представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково з підстав, наведених у відзиві. Просять позов задовольнити частково. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Конституція України покладає на батьків обов`язок утримувати дітей до їх повноліття (частина друга статті 51). У той же час сім`я, дитинство, материнство і батьківство перебувають під охороною держави (частина третя статті 51). Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про народження (а.с.11). Відповідно до довідки ОСББ «Наш дім 48а» (а.с.16), малолітня, а також позивач зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Дитина проживає разом з матір`ю, чого відповідач не оспорює. Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2016р. (а.с.18-19), з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 10.03.2016р. і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-143цс13 на основі аналізу ст.ст. 181, 192 СК України зазначив, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. При цьому, під час розгляду іншої цивільної справи № 415/4386/16-ц (постанова від 10.07.2019р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Тобто, правовою підставою для збільшення чи зменшення розміру аліментів, яке може відбуватись в тому числі шляхом зміни способу їх присудження, є відповідна зміна матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я одержувача чи платника аліментів. Відтак, при вирішенні вимоги про збільшення розміру аліментів суд в першу чергу враховує не те, наскільки збільшились витрати по утриманню дитини, а те, як змінилось матеріальне становище платника та одержувача аліментів. Як вбачається з даних електронної декларації за 2016р. (а.с.20-22), загальний дохід відповідача становив 32 327 грн. Особисті заощадження - 5000 доларів США. Відповідно до даних електронної декларації відповідача за 2017р. (а.с.23-25), за основним місцем роботи відповідач отримав заробітну плату в розмірі 42000 грн., дохід від зайняття підприємницькою діяльністю становить 313200 грн., особисті заощадження - 9000 доларів США. Відповідно до довідки від 06.08.2019р. (а.с.124), відповідач працює у ФОП [PERSON] та його загальний дохід за період лютий 2019р. - липень 2019р. становить 39 000 грн. (6500 грн. в місяць). Крім того, як вбачається з довідки ГУ ПФ України у Львівській області, за період січень 2018р. - жовтень 2019р. відповідач отримав пенсію по інвалідності в загальному розмірі 81 875,55 грн. Безпосередньо під час судового розгляду відповідач підтвердив, що його сукупний місячний дохід становить близько 22 222,23 грн., а тому враховуючи наведені вище докази слід вважати встановленим, що матеріальне становище відповідача покращилось після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів. Як наслідок, вимога про збільшення розміру аліментів є обґрунтованою. Під час розгляду цивільної справи № 640/16750/16-ц (постанова від 25.04.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі вказав, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, згідно ч. 2 цієї статті, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч. 1 ст. 18 цієї Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вказане в сукупності свідчить про те, що суть аліментних зобов`язань полягає не в покладенні обов`язку на одного з батьків брати участь в утриманні дитини, а в забезпеченні дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її розвитку та виховання. При визначенні розміру аліментів суд враховує розмір прожиткового мінімуму громадян, який встановлений законом станом на час розгляду справи, стан здоров`я дитини, неповно забезпечене матеріальне становище дитини, стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, наявність у відповідача інвалідності ІІІ групи загального захворювання, що підтверджується копією відповідного посвідчення (а.с.167), відсутність на його утриманні інших осіб, а також інші обставини, які мають значення для справи. Тому, враховуючи обов`язок суду в першу чергу забезпечити дитині право на належне утримання, а також беручи до уваги ту обставину, що матеріальне становище відповідача покращилось, позов належить задовольнити частково, збільшивши розмір стягуваних аліментів до 1/5 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 червня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття. При цьому, визначені відповідачем аліменти у розмірі 1/10 від частки його доходу суд вважає заниженими, оскільки останній так і не надав суду доказів про перебування у нього на утримані інших осіб або ж існування обставин, які б унеможливлювали сплату аліментів у визначеному судом розмірі. Крім того, при визначенні розміру стягуваних аліментів суд, серед іншого, враховує матеріальне становище платника аліментів, а тому, визначення розміру аліментів виходячи з мінімального розміру заробітної плати є недоречним. Що ж стосується визначеного позивачем розміру аліментів, суд навпаки, вважає такий дещо завищеним, оскільки обов`язок по утриманню дитини покладається на обох батьків в рівній мірі, в тому числі на позивача. Висновки суду щодо вимоги про стягнення додаткових витрат. Відповідно до змісту позовних вимог, предметом спору за цією вимогою є обраховані позивачем додаткові витрати на дитину в загальному розмірі 14437,75 грн., з яких 50 відсотків витрат, понесених на консультації лікарів та придбання ліків, тобто 1263,26 грн., 50 відсотків витрат, понесених на оздоровлення та відпочинок на морі, тобто 10949,49 грн., 50 відсотків витрат, понесених на розвиток дитини та поглиблення знань англійської мови, тобто 625 грн., 50 відсотків витрат на розвиток дитини та занять із плавання, тобто 1600 грн. На підтвердження таких витрат позивач долучила ряд доказів, зокрема копії платіжних доручень про оплату туристичного пакету (а.с.67-68), копію договору на туристичне обслуговування (а.с.69-71), копію рахунку на оплату (а.с.72), копію заяви на відправлення переказу (а.с.73), копії заключень лікарів, медичних документів та квитанції про придбання ліків (а.с.74-90), копію договору про надання послуг з організації мовних курсів та відпочинку /літній мовний табір/ (а.с.96-100), копію платіжного доручення на суму 1250 грн. (а.с.101), копії авіаквитків на ім`я позивача та дитини сторін (а.с.131, 132), копії страхових сертифікатів на позивача та дитину сторін (а.с.133), копії ваучерів (а.с.134), копію договору про надання послуг з організації дитячого табору (а.с.146-148, 150-152), копію квитанції про оплату на суму 1600 грн. (а.с.149, 153). Під час розгляду справи відповідач визнав позовну вимогу про стягнення додаткових витрат, понесених на консультації лікарів та придбання ліків в сумі 1263,26 грн., а тому в цій частині суд ухвалює рішення про стягнення таких коштів. Натомість, вирішуючи іншу частину вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину суд виходить з такого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Під час розгляду цивільної справи № 6-1489цс17 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 13.09.2017р., згідно з якою роз`яснив, що це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. На переконання суду, вказана вимога залишилась недоведеною, оскільки вказуючи на необхідність оздоровлення дитини, позивач не надала суду доказів, що таке оздоровлення необхідно було провести саме за кордоном у Єгипті та Хорватії, при тому як зазначає сама позивач, поїздки мали відпочинковий характер і окрім дитини, відпочивати їздила також позивач. Відповідно, понесені позивачем витрати на таке оздоровлення не можуть вважатись додатковими, так як не є наслідком тяжкої або іншої хвороби, що в свою чергу зумовлюється виключно виникненням особливих обставин. Те саме стосується витрат, понесених на розвиток дитини та поглиблення знань англійської мови в сумі 625 грн. та витрат на розвиток дитини та занять із плавання в сумі 1600 грн., оскільки участь дитини у гуртку з поглибленого вивчення іноземної мови та у гуртку з плавання пов`язане з її повсякденним розвитком, а не із наявністю особливих обставин. Більше того, за змістом частини другої та третьої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, та крім цього, саме батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти і повинні готувати її до самостійного життя. На думку суду, саме через такі обставини витрати, які позивач зазначає як додаткові по факту пов`язані з виконанням батьківського обов`язку щодо розвитку дитини, а тому, такі витрати не можуть вважатись додатковими. Відповідно, в цій частині позову суд відмовляє. Щодо судових витрат. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно копії відповідного посвідчення (а.с.167), відповідачу присвоєно статус учасника бойових дій. Як наслідок, останній звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому, незважаючи на часткове задоволення позову судовий збір з відповідача не стягується. Вказане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом під час розгляду цивільної справи № 572/2088/17 (постанова від 27.06.2018р.). Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати, окрім судового збору, складаються також з витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16050 грн., з яких 50 грн. витрати, пов`язані з поштовим відправленням та 16 000 грн. витрати на професійну правничу допомогу. Відповідачем заявлено до стягнення 15 000 грн. судових витрат, які є витратами на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про наявність правових підстав для стягнення таких коштів суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 174 ЦПК України). Відповідно до змісту позовної заяви (а.с.6), позивач зазначила, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи становить 50 грн. Вказані витрати пов`язані із поштовим відправленням копій документів відповідачу. Про витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16000 грн. позивач в першій заяві по суті спору не вказувала. Так само, не зазначала позивач про вказані витрати у заяві про зміну предмета позову (а.с.125-130), яка одночасно є відповіддю на відзив, а по факту - другою заявою по суті спору. Вперше про вказані витрати позивач вказала лише у заяві про збільшення позовних вимог від 04.09.2019р. (а.с.158), яка подана нею після подання відповіді на відзив, тобто після подання другої заяви по суті спору. Відповідно до ч. 4 ст. 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Всупереч зазначеній нормі, не лише в заяві від 04.09.2019р., у якій вперше згадується про витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000 грн., але й в процесі всього судового розгляду даної справи позивач навіть не намагалась довести, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Більше того, з даним позовом до суду зверталась особисто позивач і саме за її підписом подані всі заяви по суті спору, що в сукупності, ставить під сумнів обґрунтованість кінцевого розрахунку позивача про витрати на професійну правничу допомогу. Тому, в частині стягнення з відповідача 16000 грн. витрат на професійну правничу допомогу суд відмовляє, оскільки така сума істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку і позивач не довела що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Витрати позивача, пов`язані із поштовим відправленням копій документів в сумі 50 грн., які по суті є витратами, пов`язаними з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки такі витрати належним чином підтверджені оригіналами поштових квитанцій (а.с.125, 214а, 214б) та про такі витрати позивач вказала в своїй першій заяві по суті спору. Що ж стосується судових витрат, які заявлені до стягнення відповідачем, позиція суду є наступною. Так, як уже зазначалось вище, відповідачем заявлено до стягнення 15 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Попередній (орієнтовний) розрахунок таких витрат відповідач навів у відзиві на позовну заяву, яка для нього є першою заявою по суті спору, тобто з дотриманням вимог, передбачених ч. 1 ст. 134 ЦПК України. За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. ч. 4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому з огляду на положення ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначенні його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 ЦК України). Згідно матеріалів справи, професійна правнича допомога в даній справі надана відповідачу на підставі договору про надання правничої допомоги від 05.08.2019р. (а.с.120) укладеного з адвокатом Ковч П.С. Згідно пп. 2.1.1 п. 2.1 адвокат зобов`язується надати правову допомогу, в тому числі, за окремими дорученнями клієнта по справі № 463/4931/19 шляхом надання консультацій-роз`яснень та підготовки відзиву на позовну заяву. Відповідно до пп. 4.1 п.4 цього договору, гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та становить 15 000 грн. Відповідно до акту наданих послуг від 16.08.2019р. (а.с.123), адвокат надав, а клієнт прийняв послуги згідно договору про надання юридичних послуг від 05.08.2019р. наступні послуги: вивчення та аналіз матеріалів справи, надання консультацій - роз`яснення - 5 год. - 5000 грн.; складання, підготовка та написання відзиву на позовну заяву - 10 год. - 10000 грн.; участь в судових засіданнях, що відбудуться із розрахунку 2 год. - 2000 грн. Вартість послуг в цілому складає 15 000 грн. та сплачені клієнтом. Разом з тим, відзив на позовну заяву, складання, підготовка та написання якого оцінено до 10000 грн. підписано не адвокатом, а самим відповідачем, який за своєю професією також є адвокатом. При цьому, жодних доказів, які б підтверджували здійснення саме адвокатом такої роботи як складання, підготовка та написання відзиву відповідач не надав, як і не надав детального опису робіт, здійснених адвокатом при складенні, підготовці та написанні відзиву, що в сукупності, ставить під сумнів реальність такої послуги. Як наслідок, слід поставити під сумнів реальність такої послуги як вивчення та аналіз матеріалів справи, надання консультацій, оскільки відповідно до матеріалів справи відзив на позовну заяву підписав особисто відповідач, який також є адвокатом, а участь адвоката Ковч П.С. в підготовці такого відзиву, в тому числі шляхом надання консультацій, вивчення та аналізу справи жодними доказами не підтверджена. Що ж стосується участі в судових засіданнях, яку сторони оцінюють із розрахунку 2 год. вартістю 2000 грн., то такий розмір гонорару не передбачений договором, адже як зазначалось вище, гонорар адвоката узгоджений сторонами на рівні 15000 грн., тобто 5 год. вивчення та аналіз справи вартістю 5000 грн. та 10 год. складання, підготовка і написання відзиву вартістю 10 000. Попри те, що реальність адвокатських послуг на суму 15 000 грн. не підтверджена, такого виду послуг як участь в судовому засіданні із розрахунку 2 год. вартістю 2000 грн. сторони у договорі не передбачали. Тому, розмір витрат, які відповідач поніс у зв`язку з розглядом справи суд знаходить недоведеним і незважаючи на часткове задоволення позову, відмовляє в їх стягненні в повному обсязі.

Outcome: partial