Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, яким просить розірвати шлюб зареєстрований 01.11.1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновської райадміністрації виконкому Одеської міськради, актовий запис № 613; прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу залишити «[PERSON]»; стягнути з відповідача судовий збір. Від спільного шлюбу є неповнолітня дитина - донька [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 01.11.2001 року виконкомом Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, актовий запис № 27), що унеможливлює розірвання шлюбу через органи реєстрації актів цивільного стану. Спільне життя з відповідачем виявилось невдалим, вони втратили одне до одного почуття кохання та поваги, мають несумісні характери. Вони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільне господарство, тому надання строку для примирення є недоцільним, оскільки подальші сімейні відносини неможливі. Позивач вважає, що шлюб має лише формальний характер, тому просить суд задовольнити його позов та розірвати між ними шлюб. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем немає спору щодо місця проживання неповнолітньої доньки разом з матір'ю. Розглянувши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного: Згідно з ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і зберігання шлюбу суперечили б інтересам одного із них, що має істотне значення. Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, не ведуть спільне господарство. Сумісне життя суперечить інтересам подружжя. Надання строку для примирення суд вважає недоцільним. При цьому суд приймає також до уваги, що спору відносно майна між сторонами немає. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги в частині розірвання шлюбу грунтуються на вищевказаних положеннях діючого законодавства, тому підлягаютьзадоволенню. Щодо позовних вимог в частині залишення прізвища позивача після розірвання шлюбу «[PERSON]», суд вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до свідоцтва про одруження у шлюб дружина вступила як «[PERSON]», після шлюбу позивачу було присвоєно дошлюбне прізвище «[PERSON]». Таким чином, суд вважає позовні вимоги в частині залишення прізвища позивача після розірвання шлюбу «[PERSON]» - не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу витрат, пов'язаних з розглядом справи суд виходить з того, що відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з квитанцією № 129-1141J/1 від 19.01.2015 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 243,60 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджений судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial