Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності на ? частку у спільному майні подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 08 травня 1987 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] 06 березня 2003 року куплено однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., право власності на яку оформлено на [PERSON] Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Оскільки в добровільному порядку визнати право власності на частку майна подружжя неможливо, а також враховуючи можливість [PERSON] продати квартиру, позивачка змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з викладених у позовній заяві підстав та просили задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог. Пояснивши, що придбана квартира, яка є предметом спору, являється особистою приватною власністю [PERSON], набутою під час шлюбу, а саме за кошти які належали особисто відповідачу, а тому просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлялась в установленому законом порядку причини неявки суду невідомі. Крім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що відповідач придбав квартиру у м. Вишгороді за кошти які отримав від продажу, своєї власної квартири в Карелії, а також частину коштів, 4\~000 тис. доларів США, йому позичила вона [PERSON], а тому дану квартиру вважає особистою приватною власністю [PERSON] Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника відповідача, допитавши [PERSON] в якості свідка, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. [PERSON] та [PERSON] 08 травня 1987 року уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія І-ГИ №398446 від, актовий запис №46. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час перебування в шлюбі у [PERSON] та [PERSON], 29 січня 1988 року, народилася спільна дитина. На підставі розпорядження Представника Президента України Київської міської державної адміністрації від 08 травня 1992 року №231 «Про надання жилих приміщень громадянам, будинки яких підлягають знесенню за планом реконструкції м. Києва та стають на капітальний ремонт або переобладнуються в нежилі», надано [PERSON] на родину з трьох осіб, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], двокімнатну квартиру №322, жилою площею 30,52 кв.м. на третьому поверсі в будинку №16 по вул. Цвітаєвої м. Київ. Як вбачається, зі свідоцтва про право власності на житло від 05 квітня 1999 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та членам сім'ї [PERSON], [PERSON] в рівних долях. Відповідно до копії договору №177 на пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою: м. Вишгород, вул. Київська, 4 на 1-но кімнатну квартиру від 15 листопада 2002 року, [PERSON] (інвестор) уклав даний договір з ДП «Управління капітального будівництва Києво-Святошинського району» (забудовник). Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 березня 2003 року, власником квартири [ADDRESS], являється [PERSON] на підставі рішення Вишгородської міської ради від 24 грудня 2002 року. Крім того, право власності [PERSON] на квартири [ADDRESS], підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 березня 2003 року, а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру забороно відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 10 червня 2015 року. Частиною 1 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, частина 3 статті 368 ЦК України. У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Твердження відповідача, що спірна квартира є його особистою приватною власністю набутою під час шлюбу не знайшло свого підтвердження. Отже, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS], яка придбана під час шлюбу, являється спільною сумісною власністю подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано належних доказів у розумінні статті 58 ЦПК України та не доведено у відповідності до приписів статті 60 ЦПК України того, що набута спірна квартира за особисті кошти відповідача. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.2 ст.370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, ні ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63 та ч.1 ст.65 СК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки як встановлено спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає розподілу в рівних частках.

Outcome: approved