Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом (а.с.3), який у подальшому уточнила (а.с.69-71), та просить постановити рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташований за адресою: вул. 8 Березня, №5-а, с. Виноградівка Болградський район Одеська область, як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], померлої 12 листопада 2001 року. Свої вимоги мотивує тим, що вона бажає оформити свої спадкові права на спадщину, яка відкрилася після смерті свекрухи, але звернувшись до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в звязку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на спадковий будинок. Позивач в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до чинного законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.24,). Подала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.124). Відповідач [PERSON] сільської ради Болградського району Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений відповідно до вимог чинного законодавства. Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі їх представника, про що надав відповідну заяви до суду (а.с.123). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Судом встановлено, що 12 листопада 2001 року померла [PERSON], запис акту про смерть №52 від 12 листопада 2001 року, складений [PERSON] сільською радою Болградського району Одеській області, на підставі якого видано свідоцтво про її смерть серії І-ЖД № 294981 (а.с.9). Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: вул. 8 Березня, № 5а, с.Виноградівка, Болградський район, Одеська область, що підтверджується довідками [PERSON] сільської ради Болградського району Одеської області № 297/02-19 від 05.07.2017 року, №217/02-39 від 17.04.2018 року, в яких зазначено, що будинок належить [PERSON] з 14 травня 1993 року. Згідно договору купівлі-продажу 14.05.1993 року вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] було укладеного даний договір, предметом якого є житловий будинок, розташований в с.Виноградівка Болградського району Одеської області, загальною площею 32 кв.м., який посвідчений секретарем Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області, проте в цьому договорі відсутня назва вулиці та номер будинку (а.с.16). За даними погосподарської книги обліку домоволодінь [PERSON] сільської ради Болградського району Одеської області житловий будинок за адресою: вул.8 Березня, №5, с.Виноградівка з особовим рахунком №704, належить [PERSON], попередній власник [PERSON] (а.с.122). Рішенням [PERSON] сільської ради Болградського району Одеської області від 31 травня 2017 року за № 26, в звязку з перенумерацією будинків в с.Виноградівка Болградського району Одеської області, присвоєно поштову адресу домоволодінню розташованому по вул.8 Березня, №5 в с.Виноградівка: 60733, Одеська область, Болградський район, с.Виноградівка, вул.8 Березня, буд.№5-а (а.с.13). За час свого життя спадкодавець [PERSON] перебудувала належний їй будинок, однак документально нею не було це оформлено. Згідно технічного паспорту на дане домоволодіння, який був виготовлений востаннє 24.05.2017 року, загальна площа житлового будинку складає 113.5 кв.м., житлова площа 75.8 кв.м., допоміжна 37.8 кв. м. (а.с.14-15). Будь-які відмітки щодо наявності самочинних будівель, в даному документі відсутні. Положеннями ч.3 ст.2 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визначаються дійсним у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Згідно зі ст.1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним його додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. На даний час питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване приписами Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року. Відповідно до п.41 зазначеного Порядку для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований обєкт нерухомого майна заявник подає, зокрема, документ, що, відповідно до вимог законодавства, засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта. Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 року є технічний паспорт на обєкт нерухомого майна. Отже, для визнання права власності в порядку спадкування слід встановити, що будинок (домоволодіння) не є самочинним будівництвом та може спадкуватися як обєкт права власності - нерухоме майно. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в Постанові від 18 грудня 2013 року по справі 6-23339св13. Відповідно до п.п.6 п. 3.2. «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна», яка затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 р. ( остання редакція 29.01.2013 року), не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. З іншого боку, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року №443 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення», обовязок громадян по введенню в експлуатацію новоствореного майна покладено на обєкти будівництва, які побудовані після 05.08.1992 року і обєкти нерухомості, що побудовані до цієї дати не потребують введення в експлуатацію. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, який є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12. Порядок правової реєстрації будинків та господарських будівель і споруд, а також домоволодіння в містах та селищах міського типу був врегульований на Україні Інструкцією про порядок реєстрації будівель в містах, робочих, дачних і курортних селищах України від 23/25.12.1947 року, Інструкцією про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.1966 року Мінкомгоспом УРСР. Запис в реєстраційній книзі про належність домоволодіння на праві особистої власності певній особі, є офіційним доказом права власності даної особи на це домоволодіння. Згідно Закону «Про сільську Раду депутатів трудящих УРСР» від 02.06.1968 року, кожна сільська рада вела погосподарські книги, в яких відповідним записом посвідчувалося право землекористування всіх громадян на території сільської ради, в особовому рахунку вказувались прізвище, імя та по батькові глави сімї, на імя якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку. Пленум Верховного Суду України у п.9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно п.7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженого ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26, книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Належність правовстановлюючих документів встановлюється відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Умовою для переходу у порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах. Тобто запис у погосподарській книзі визнавався в якості актів органів влади, що підтверджує право власності. Таким чином, суд приймає як належний і допустимий доказ довідки [PERSON] сільської ради Болградського району Одеської області за №297/02-19 від 05.07.2017 року, та за №217/02-30 від 17.04.2001 року, з якої слідує, що за даними погосподарської книги обліку домоволодінь житловий будинок за адресою: вул.8 Березня, №5, с.Виноградівка з особовим рахунком №704, належить [PERSON] (а.с.12, 122). Належність запису у книгах погосподарського обліку в якості голови двору спадкодавцю підтверджує факт належності спадкового житлового будинку саме йому. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що спадкодавець [PERSON] за життя у встановленому законом порядку набула право власності на спадковий житловий будинок. Внаслідок чого, зазначений житловий будинок є житловим будинком з надвірними спорудами завершеного будівництвом, який не підлягає до здачі в експлуатацію. Станом на останню технічну інвентаризацію 24.05.2017 року обєкти самочинного будівництва не виявлено. Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], посвідченим секретарем Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області 30 серпня 1993 року, зареєстрованим в реєстрі за № 70 є [PERSON], позивач по справі (а.с.10), що також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.11). Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 16.01.2018 року, справа № 497/2014/17 позивачу було продовжено строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 12.11.2001 року (а.с.49-51). У подальшому, позивач реалізувала своє право на прийняття спадщини шляхом подачі заяви до приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] на підставі вище названого рішення суд, що підтверджується наданими приватним нотаріусом документами (а.с.73-77). Разом з цим, 21.02.2018 року приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, в звязку з відсутність у спадкодавця правовстановлюючого документу на це майно (а.с.52). З дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи № 186/02 заведеної до майна померлої 12.11.2001 року [PERSON] (а.с.78-118) вбачається, що 23.07.2002 року заяву про прийняття спадщини за заповітом від імені [PERSON] було подано [PERSON], діючої на підставі довіреності від 12.07.2002року №1061 (а.с.82). Так, спадкодавець [PERSON] 09.11.2001 року склала заповіт на імя [PERSON], яким заповіла йому сертифікат на земельний пай, сертифікат на майновий пай, що видані КСП «Виноградівка» Болградського району Одеської області (а.с.85). На імя [PERSON] було видано 23.07.2002 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на зазначені в заповіті майно (а.с.197). Позивач с своїй заяві посилається на норми Цивільного кодексу 2004 року, тоді як правовідносини виникли з часу відкриття спадщини, тобто з дати смерті спадкодавця [PERSON] 12.11.2001 року. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Оскільки спадщина відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року з наступними змінами та доповненнями. Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно положень ст. 542 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Положеннями ст.534 ЦК УРСР визначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК УРСР визначає дії, що свідчать про прийняття спадщини: 1) якщо спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до діючих станом на момент відкриття спадщини рекомендацій, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР № 4 від 24.06.1983 р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», якщо у передбачений ст.549 ЦК Української РСР шестимісячний строк для прийняття спадщини позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 18 червня 1994 року (була чинна на момент виникнення правовідносин) передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Оцінивши всі надані позивачем докази, суд прийшов до висновку, що позивач довів факт вступу, в порядку визначеному п. 1 ч. 1ст. 549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року в управління спадковим майном, що підтверджується рішенням Болградського районного суду Одеської області від 03.03.2018 року справа № 497/2014/17 (а.с.49-51), та матеріалами спадкової справи № 186/2002, заведеної приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], щодо майна померлої 12 листопада 2001 року [PERSON] вбачається, що 21.02.2018 року позивач [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини (а.с.73-77). За викладених обставин, а також приймаючи до уваги відсутність заперечень з боку відповідача, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.529, 534, 542, 548, 549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року з послідуючими змінами і доповненнями, та

Outcome: approved