Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за межі України, після уточнення яких, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі , який розірваний за рішенням Лисичанського міського суду 10 лютого 2014 року Від шлюбу в них народилась донька [PERSON], [INFO], батьком якої у свідоцтві про народження вказано відповідача. Відповідач вихованням доньки не займається, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини. Для загального розвитку дитини, розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів , підготовкою до самостійного життя бажає повезти дитину за кордон, але не має на це згоди відповідача. Тому просила суд надати дозвіл на виїзд її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] за межі державного кордону України без згоди на такий виїзд відповідача до виповнення дитині 16 років. Позивач в судове засідання не з'явилась, просила справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримала, про що надала до суду письмову заяву. Відповідач у судове засідання не з'явився, просив справу розглянути без його присутності, позовні вимоги визнав, про що надав до суду письмову заяву Представник органу опіки та піклування Гончарова Н.М. в судове засідання не з'явилась, просила справу розглянути в її відсутність, не заперечувала проти задоволення позовних вимог, про що надала до суду письмову заяву. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, передбаченому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням Лисичанського міського суду від 10.02.2014 року ( а.с.5.) Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] , батьком якої в свідоцтві про народження вказаний відповідач (а.с.4). Неповнолітня [PERSON], проживає разом з матір»ю [PERSON], адресою [ADDRESS]. Вище вказане підтверджує той факт, що відповідач вихованням доньки не займається, матеріально не забезпечує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання дитини позивач вирішує самостійно. Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Враховуючи вищенаведене, та оскільки судом встановлено, що виїзд [PERSON], [INFO] за кордон з метою оздоровлення та відпочинку відповідає інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному та моральному розвитку, отримати дозвіл на виїзд за межі України в позасудовому порядку у позивача немає можливості, тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved