Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який надалі уточнила та в якому вказала, що в березні 2013 року в телефонній розмові відповідач [PERSON] попрохала у позивача в борг 12000 рос.руб., при цьому вона пообіцяла повернути борг та комісію за перерахунок коштів в червні 2013 року. Позивачка перерахувала вказані гроші на рахунок відповідачки, при цьому заплатила комісію в сумі 180 рос.руб. Знаходячись у м.Бердянську 01.06.2013р. позивачка висунула відповідачу вимогу про повернення вказаних грошей, але та відмовилася. Тому позивачка звернулась до суду та в своєму позові просила стягнути з [PERSON] на її користь 3100 грн., судовий збір в сумі 229,40 грн., витрати, пов'язані з явкою до суду в сумі 4000 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав частково, у зв'язку з відсутністю доказів витрат на явку до суду та витрат на правову допомогу, від цих позовних вимог відмовився, його відмова прийнята судом. Інші позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував, при цьому дав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] до судового засідання тричі не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В порядку ст.224 ЦПК України суд розглянув справу в заочному порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог на підставі наступного. В своєму позові позивач [PERSON] посилається на ст.ст.1146, 1149 ЦК України, які жодного відношення до описаної в позові ситуації не мають. Виходячи із змісту позову, позивач вважає, що між нею та відповідачкою був укладений договір позики у відповідності до ст.1046 ЦК України. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В даному випадку у якості доказу вказаного договору між сторонами позивач надав до суду копію заяви до банку про перерахунок грошових коштів на ім'я [PERSON] та прибутковий касовий ордер банку на 12000 рос.руб. Вказані докази свідчать лише про намір позивачки перерахувати вказані грошові кошти та про те, що вона передала банку ці кошти. Але будь-якого доказу взаємопов'язаності цих двох документів, а також того, що ці грошові кошти дійсно були перераховані на адресу відповідачки, та вона їх дійсно отримала, в якій конкретно сумі залишилось недоведеним і невідомим. Надана до суду копія висновку за результатами перевірки за зверненням [PERSON], в якому старший ДІМ Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області Лягута С.Л., в якій вказується, що опитана [PERSON] не заперечує факт отримання від [PERSON] 3000 грн., взагалі не є доказом по цивільній справі, що розглядається, в розумінні ст.57 УПК України. Тим більше, що [PERSON] в тому ж поясненні заперечувала домовленість про повернення цих кошти. Таким чином, до суду не надано жодного належного та допустимого доказу того, що між сторонами дійсно був укладений договір позики, або будь-який інший договір, за умовами якого відповідачка дійсно повинна повернути позивачу конкретну суму грошових коштів в конкретний час та на конкретних умовах. Крім того, до суду не надано жодного доказу, який би свідчив про конкретну суму, яку відповідачка винна позивачу. Більш того, представник позивача в судовому засіданні не зміг пояснити, звідки взялася сума позовних вимог, виходячи з якого курсу російського рубля до української гривні, на який час тощо, не вказано це і в позовній заяві. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed