Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису № 1785 виданого 6 липня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М., про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» (ідентифікаційний код юридичної особи 40274286, місцезнаходження: 04060, м. Київ, вул. Ризька, буд.73-Г, офіс 7/1, реквізити: ІВАN [NUMBER] в АТ «Райфффйзен банк Аваль», МФО 380805) заборгованості за кредитним договором № 3207548 на загальну суму боргу 33 400 (тридцять три тисячі чотириста) гривень; про стягнення з відповідача судових витрат. Позов мотивує тим, що 30 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Меленчуком В.І. на підставі виконавчого напису № 1785, виданого 6 липня 2021 року, було відкрито виконавче провадження № 66328331. Про дане провадження позивач дізналася із Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. Позивач вважає, що виконавчий напис № 1785, виданий 6 липня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, з огляду на те, що вчинення виконавчого напису на підставі п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, було вчинено останнім з порушенням діючого законодавства. Зокрема звертає увагу на те, що оспорюваним виконавчим написом з неї стягнуто заборгованість за договором № 3207548 від 16 жовтня 2020 року, укладеним з ТОВ «Авентус Україна», при цьому згідно даного напису право вимоги за кредитним договором було відступлено до ТОВ «Ум Факторинг», проте позивача не було повідомлено про здійснення відступлення права вимоги та зміну кредитора у договірних правовідносинах, чим відповідач на думку позивача порушив права позивача на врегулювання даного питання в досудовому порядку. Також згідно з ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи лише разі, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. При цьому пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» визначено перелік документів, що подаються для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами, відтак нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен був перевірити, зокрема, чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який йдеться в переліку, чи подані всі передбачені переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином. При цьому, однією з умов вчинення виконавчого напису є: засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, проте позивач не отримував жодних документів, що свідчить про те, що приватним нотаріусом Київського МНО Сазоновою О.М. не було дотримано процедури вчинення виконавчого напису, а отже вона повинна була відмовити відповідачу у вчиненні виконавчого напису у відповідності до норм Закону України «Про нотаріат». При цьому відповідно до п. 1 зазначеного вище переліку для одержання виконавчого напису відповідачем мали бути надані документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника. Позивач вважає, що встановлену виконавчим написом заборгованість не можна вважати безспірною, а виконавчий напис № 1785 від 6 липня 2021 року вчинено з грубим порушенням норм чинного законодавства, оскільки приватний нотаріус при вчиненні спірного виконавчого напису не перевірив безспірності стягнення грошових коштів, а саме: не отримав від сторін первинні документи щодо видачі кредиту, що є підставою вважати, що заборгованість не є безспірною. При цьому позивач зазначає, що наданий нотарусу розрахунок заборгованості не може вважатися доказом безспірності вимог стягувача до боржника, оскільки він відображає односторонні арифметичні розрахунки відповідача, з якими позивач не погоджується. Зокрема з вказаного розрахунку вбачається, що відповідачем були нараховані відсотки за користування кредитом, які порушують Закон України «Про захист прав споживачів». Відтак на думку позивача стягнення на підставі виконавчого напису суми заборгованості, до якої входили в тому числі і відсотки за користування кредитом та не було враховано суму погашення по кредиту позивачем, дає підстави зробити висновок про те, що сума заборгованості не була безспірною вже на момент вчинення виконавчого напису. Враховуючи викладене вважає, що приватний нотаріус Київського МНО Сазоновою О.М. при вчиненні виконавчого напису діяв неправомірно та безпідставно, оскільки вчинив виконавчий напис в порушення вимог ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», не пересвідчився у безспірності вимог відповідача до позивача, що є підставою для визнання виконавчого напису, вчиненого 6 липня 2021 року та зареєстрованого за № 1785 таким, що не підлягає виконанню, а тому просить позов задовольнити. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 16 серпня 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання у такій. Також ухвалою суду від 16 серпня 2021 року в порядку забезпечення позову зупинено стягнення за виконавчим написом №1785, виданим 6 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Ум Факторинг» заборгованості на загальну суму 33400 грн. В судове засідання 16 листопада 2021 року позивач не з`явилась, разом з позовом подала заяву, відповідно до якої розгляд справи просить проводити у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. Представник відповідача ТОВ «Ум Факторинг» будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судових засідань, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в такі 22 вересня 2021 року та 16 листопада 2021 року не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов, клопотання про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших клопотань до суду не подав. Треті особи приватний нотаріус Київського МНО Сазонова О.М. та приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Меленчук В.І. в судові засідання 22 вересня 2021 року та 16 листопада 2021 року також не з`явились, хоча належним чином повідомлялися про дату, час і місце проведення таких, про причини неявки не повідомили, письмових пояснень чи клопотань про відкладення розгляду справи не подали. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 6 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського МНО Сазоновою О.М. було вчинено виконавчий напис № 1785 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Ум Факторинг» заборгованості за кредитним договором № 3207548 на загальну суму 33400 грн. Так згідно представленої позивачем та долученої до матеріалів справи копії виконавчого напису від 6 липня 2021 року встановлено, що таким приватним нотаріусом на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, було вирішено стягнути з [PERSON] , боржника за кредитним договором кредитним договором № 3207548 від 16 листопада 2020 року, укладеного з ТОВ «Авентус Україна», право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Ум Факторинг» на підставі договору факторингу № 1 від 6 вересня 2019 року та реєстру прав вимоги № 13 від 9 червня 2021 року. Строк платежу за кредитним договором настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення проводиться за період з 16 грудня 2020 року по 9 червня 2021 року. Сума заборгованості складає 32800 грн., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 10000 грн.; проценти за користування кредитом - 22800 грн. За вчинення виконавчого напису нотаріусом стягнуто плати із стягувача в розмірі 600 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача становить 33400 грн. (а.с. 6). На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу м. Львова Меленчук В.І. розпочато виконавче провадження ВП № 66328331, про що 30 липня 2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 8). Звертаючись до суду з вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач обґрунтовує мотивованість та підставність заявлення такої тим, що вказаний виконавчий напис вчинено нотаріусом всупереч вимогам чинного законодавства та з порушення процедури вчинення такого. Крім того, позивач оспорює суму заборгованості, зазначену у виконавчому написі, та вважає неправомірним нарахування відповідачем відсотків за користування кредитом. Оцінюючи вказані покликання сторони позивача на предмет їх відповідності обставинам справи та вимогам чинного законодавства суд виходить з наступного. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. У відповідності до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 6 травня 2020 року у справі № 320/7932/16-ц (провадження № 61-38989св18), сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У відповідності до правового висновку, висловленого у п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19), вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 2 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Таким чином, ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. Судом встановлено, що 6 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського МНО Сазоновою О.М. було вчинено виконавчий напис №1785 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Ум Факторинг» заборгованості на загальну суму 33400 грн. При цьому по виконавчому напису нотаріуса з позивача стягується заборгованість на користь ТОВ «УМ Факторинг» за кредитним договором №3207548 від 16 листопада 2020 року, укладеним між Сазоновою О.М. та ТОВ «Ум Факторинг» Відомостей на підтвердження того, що позивач був повідомлений про зміну кредитора у зобов`язанні, стороною відповідача суду не представлено, а відтак в цій частині суд надає віри покликанням позивача, зазначеним у позовній заяві про те, що письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові з вказаною в оспорюваному виконавчому написі величиною грошової вимоги, яка підлягає виконання, а також найменування фактора, якому має бути здійснено платіж, позивач не отримувала. Також не надано стороною відповідача відомостей на підтвердження того, що позивачу (боржнику) було надіслано письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання, стороною відповідача суду не представлено, а відтак суд також надає віри покликанням позивача про те, що такої вимоги вона не отримувала. Крім того, детального розрахунку заборгованості, яка стягується з позивача по виконавчому написі, суду не представлено. Відсутні у справі й докази на підтвердження безспірності заборгованості боржника. Зважаючи на вищенаведене суд приходить до висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та підставним, а відтак підлягає задоволенню. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Також у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір на загальну суму 1362 гривень, з яких 908 гривень сплачені за подання позовної заяви, 454 гривень - заяви про забезпечення позову.

Outcome: approved