Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивач, звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про надання дозволу без згоди батька на тимчасове вивезення дитини за межі України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з вересня 2002 року по листопад 2009 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них [INFO] народився син - [PERSON]. При цьому, після розірвання шлюбу дитина проживає разом з позивачем і оскільки відповідач не бере участь у вихованні дитини та припинив надавати на неї матеріальну допомогу всі витрати по вихованню, утриманню, оздоровленню, лікуванню та розвитку неповнолітнього сина повністю фінансуються позивачем. Разом з тим, позивач зазначає, що неповнолітній [PERSON] має проблеми із зором, який на разі має тенденцію погіршення, деякі проблеми з підшлунковою залозою та проблеми пов'язані з захворюванням бронхітом. У зв'язку з цим позивач, з визначеною черговістю, проводить курси лікування неповнолітнього в офтальмологічній клініці, оздоровлення його на мінеральних водах у відповідних санаторіях та обстеження сина у стоматолога, офтальмолога та інших лікарів. При цьому, відповідно до обстеження у лікаря Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва у 2012-2013 роках неповнолітній [PERSON] спостерігається з діагнозом: алергічний обструктивний бронхіт. На підставі вказаного лікарі надають позивачу рекомендації про проведення оздоровчого відпочинку дитини в країнах виключно з сухим кліматом. Крім того, неповнолітній [PERSON] бере активну участь у житті класу та ліцею, відвідує гуртки, а поза ліцеєм займається додатково англійською, німецькою та російською мовами, цікавиться математикою, українською та світовою літературами, природознавством, багато читає та має хист до поглиблення вивчення іноземних мов. При цьому, туристичний гурток, який відвідує [PERSON], інколи виїжджає на змагання та збори в сусідню Польщу та Словаччину де, серед іншого, займаються додатковим практичним вивченням та використанням англійської та німецької мов. Також, вчителем англійської мови [PERSON], опираючись на рівень володіння [PERSON] англійської мови та його потенціалу з подальшого вивчення, наполегливо рекомендовано позивачу здійснювати поїздки дитини за кордон, а саме, на території країни, мову якої він вивчає, для навчального спілкування з носіями мови. Проте, не зважаючи на вищезазначене, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували відмову відповідача, останній не наводить, а на останнє письмове звернення позивача, направлене відповідачу 20 листопада 2013 року, щодо надання дозволу для виїзду дитини за межі України з ціллю розвитку, оздоровлення та належної освіти, відповідач, отримавши дане звернення 30 листопада 2013 року, зазначене питання взагалі залишив поза своєю увагою. В наслідок зазначеного неповнолітній [PERSON] не зміг оздоровитися в зимовий період, під час шкільних канікул, і позивач був змушений скасовувати заплановані поїздки на термальні курорти Угорщини та Словаччини. На підставі зазначеного та з метою захисту прав і інтересів своєї неповнолітньої дитини, позивач, з урахуванням зроблених уточнень під час розгляду справи в суді, просила надати йому дозвіл без згоди відповідача на тимчасове вивезення малолітньої дитини [PERSON] за межі України за наступним графіком: з 01 по 22 серпня 2014 року - до Французької Республіки; з 17 жовтня по 03 листопада 2014 року - до Королівства Іспанія; з 25 грудня 2014 року по 11 січня 2015 року - до Федеративної республіки Німеччина. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та, з урахуванням зроблених уточнень до них, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково і щодо виїзду дитини до Німеччини у визначений період та до Франції, терміном не більше десять днів, не заперечував, однак, щодо поїздки дитини до Іспанії заперечував в повному обсязі. Крім того, відповідач у судовому засіданні 23 квітня 2014 року пояснив, що він завжди тільки вітав будь-які виїзди дитини за кордон, як з метою оздоровлення, так і для відпочинку, а щодо ненадання відповіді на звернення позивача від 20 листопада 2013 року відповідач зазначив, що на вказану заяву, яку він отримав 03 грудня 2013 року, відповідач надіслав позивачу лист, в якому останньому пояснив, що на розгляді комісії у справах дітей Дарницької РДА м. Києва знаходиться його заява про визначення способів участі у вихованні дитини, яку відповідач був вимушений подати, оскільки не мав можливості бачитись із своїм сином. Тобто, в зв'язку із вказаною обставиною, на думку відповідача, він фактично повідомив позивача, що не заперечує проти поїздок свого сина за кордон і в разі необхідності його виїзду обов'язково зробить відповідну заяву, але лише після прийняття рішення та отримання розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визначення участі батька у вихованні дитини. Також, у судовому засіданні 28 травня 2014 року представник відповідача [PERSON] пояснив, що часті поїздки за кордон не підуть на користь дитині. Крім того, у них є досить серйозні побоювання щодо безпеки життя та здоров'я дитини під час тривалого перебування її за межами України. Третя особа свого представника у судове засідання не направила, при цьому надіслала до суду заяву, в якій просить розглянути справу згідно вимог чинного законодавства, без присутності їхнього представника. Опитаний в судовому засіданні в присутності психолога [PERSON] малолітній [PERSON], якому на час розгляду справи виповнилось 11 років, пояснив, що йому подобається подорожувати з мамою і на сьогоднішній день він хоче поїхати ще у Францію, Італію та Німеччину. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, думку малолітнього [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч.. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У судовому засіданні встановлено, що з вересня 2002 року по 12 листопада 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] (а.с. 7). Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні та підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» № К-22 (форма № 3) від 03 жовтня 2013 року (а.с. 9). Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень позивача, у зв'язку з безпідставними відмовами відповідача щодо надання згоди на виїзд їхньої дитини за межі України позивач, з метою захисту прав та інтересів сина, просить суд надати йому дозвіл без згоди відповідача на тимчасове вивезення малолітнього [PERSON] за межі України. Так, відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. При цьому, ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», серед іншого, регламентовано, що документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є проїзний документ дитини. Також, відповідно до ч. 2 ст. 4 вказаного Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач певний час добровільно надавав дозволи на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон, зокрема, в такі країни як Об'єднані Арабські Емірати, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет та Ізраїлю, про що свідчить нотаріально завірена заява відповідача від 19 жовтня 2012 року Серії ВРС № 450418 (а.с. 64). Проте, виходячи з наданих у судовому засіданні пояснень позивача та відповідача, а також наявних у матеріалах справі доказів, зокрема, копія ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2013 року про відкриття провадження у цивільній справі за позовом позивача до відповідача про стягнення аліментів (а.с. 21), розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 726 від 26 грудня 2013 року про визначення участі батька - [PERSON] у вихованні дитини - [PERSON] (а.с. 78) та листування між сторонами щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон (а.с. 22, 63, 65, 66), у зв'язку з неприязними стосунками між колишнім подружжям, за останнім зверненням позивача відповідач, всупереч інтересам дитини, не надав відповідного дозволу на виїзд малолітнього [PERSON] за межі України. Разом з тим, ч. 7 ст. 7, ч. 2 ст. 155 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 та ст. 31 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом. Держави-учасниці поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи думку та інтереси малолітнього [PERSON], його право на відпочинок і дозвілля, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу без згоди батька на тимчасове вивезення дитини за межі України, є обґрунтований, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 3, 31 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.ст. 2, 4 Закону України « Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved