Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] , яким вказала, що 16\~серпня 2003\~року між\~нею та\~відповідачем було\~укладено шлюб.\~В період\~шлюбу,\~ними було\~набуто спільне\~майно,\~а саме\~житловий будинок\~з надвірними\~будівлями та\~спорудами та\~земельна ділянка\~для будівництва\~та обслуговування\~житлового будинку,\~господарських будівель\~та споруд\~(присадибна\~ділянка)\~площею 0,09\~га кадастровий\~номер 6520381400:07:001:0008,\~розташовані в\~ [ADDRESS] . Правовстановлюючі документи були оформлені на ім`я чоловіка позивача [PERSON] . Під час укладення шлюбу домовленості про визначення розміру часток у випадку поділу майна не було, шлюбний договір не укладався. Посилаючись на те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а сторони не домовилися про порядок поділу майна, [PERSON] просила суд: поділити майно, що є спільною сумісною власністю, та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з [ADDRESS] ; поділити майно, що є спільною сумісною власністю, та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки № [NUMBER] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,09 га кадастровий номер: 6520381400:07:001:0008, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. В судовому засіданні: Представник позивача надав суду пояснення аналогічні позову, заявлені вимог підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача надав суду відзив на позов, яким не погодився із заявленими вимогами і заперечував проти їх задоволення, оскільки спірні житловий будинок та земельна ділянка хоча і набуті відповідачем за час шлюбу, проте одержані ним одноособово внаслідок їх приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та внаслідок приватизації земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на це майно не поширюється, а вказані об`єкти не можуть бути розділені в порядку ст. 69 Сімейного кодексу України. Процесуальні дії суду по справі: Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 13\~серпня 2020\~року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 13 жовтня 2020 року підготовче провадження по справі було продовжено строком на 30 днів. 28\~грудня 2020\~року \~ \~ \~ \~підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Дніпровською сільською радою Білозерського району Херсонської області, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16.08.2003 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 221431568 від 25.08.2020 року, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8818990 від 02.11.2005 року, Державного акту на право власності на земельну ділянку, Свідоцтва про право власності індексний номер 2794778 від 23.04.2013 року, Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 2788835 від 23.04.2013 року, Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 2796965 від 23.04.2013 року, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, кадастровий номер 6520381400:07:001:0008, площею 0,09 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок було набуто відповідачем на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER] , 02.11.2005 року на нерухоме майно, виданого на підставі Рішення виконкому Дніпровської сільської ради від 23.10.2003 року № 31. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за відповідачем на підставі Свідоцтва про право власності номер 2794778, видане 23.04.2013 року, видавник: реєстраційна служба Білозерського РУЮ Херсонської області. Згідно положень\~ст.\~368\~ЦК України,\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~є їхньою\~спільною сумісною\~власністю,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Нормами ст.ст. 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Постановою Верховного Суду України від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 визначено, що зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Підсумовуючи вищевикладене, дослідивши правовий режим спірного майна, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до рішення Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 31 від 23.10.2003 року, право особистої власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS] , визнано за [PERSON] . При цьому, рішення містить посилання, що довідка про виплату будинку агрофірми радгосп «Білозерський» та акт передачі закінченого будівництва житлового будинку по переселенню від 29.11.1973 року додаються. Відповідно до технічної паспорту на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , спірний будинок та баня були збудовані у 1970 році, сарай з погребом, гараж з оглядовою ямою у 1989 році, ще одна господарська будівля (сарай) 2002 році. Як вбачається з архівної довідки № 04-02/185 від 13.10.2020 року та додатків до неї, адміністрація совхоза «Городній велетень» підтверджує, що переселенцем [PERSON] розрахунок за будинок, який знаходиться в с. Ромашкове, згідно акту передачі від 29.11.1973 року в розмірі 1975 руб, здійснив у повному обсязі. Площа будинку 46 кв.м., житлова площа 31 кв.м., будинок збудований в 1973 році, сарай площею 12 кв.м. Відповідно до положень ст.ст. 3, 8 Закону України «Про приватизацію житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992 року (в редакції станом на 23.10.2003 року), приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми; продажу надлишків загальної площі. Приватизація державного фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями,установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Тож враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним в судовому засіданні факт того, що спірний будинок було придбано за особисті кошти батька відповідача, як переселенця, що здійснив виплату будинку, а не за спільні кошти подружжя. А отак, презумпція спільного майна подружжя на дане майно не поширюється. З витягу з Рішення Дніпровської сільської ради № 152 від 15.11.2007 року та додатку № 1 до рішення, згідно декрету КМУ від 26.12.1992 року №15-92 «Про приватизацію землі», а також на підставі ст.ст. 12, 116, 118, 121 ЗК України, [PERSON] було надано згоду на передачу у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,09 га, розташовану в [ADDRESS] . 20.06.2012 року рішенням сесії Дніпровської сільської ради № 213 відповідачу надано у власність земельну ділянку, площею 0,0936 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Як вбачається з матеріалів справи, вказана земельна ділянка була розділена на дві земельні ділянки з кадастровим номером 6520381400:07:001:0008 площею 0,09 га та з кадастровим номером 6520381400:07:001:0009 площею 0,0036 га. Цільове призначення першої земельної ділянки залишилося незмінним - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Цільове призначення другої, площею 0,0036 га, було змінене на підставі рішення Дніпровської сільської ради № 279 від 06.12.2012 - під розміщення малої архітектурної форми. При цьому, право власності на обидві земельні ділянки після розподілу первісної ділянки було оформлено на відповідача, а вже 19.09.2019 року на підставі Договору дарування № 613, посвідченого приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу в Херсонській області Луб`янським В.А., позивач набула права власності на земельну ділянку кадастровий номер 6520381400:07:001:0009. Положеннями ст.\~57\~ч.\~1\~п.4,\~5\~СК України\~визначено,\~що особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Зважаючи на те, що земельна ділянка, кадастровий номер 6520381400:07:001:0008, була передана у власність відповідача відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що свідчить посилання у рішенні Дніпровської сільської ради № 152 від 15.11.2007 року, режим спільного сумісного майна подружжя на це майно не поширюється. Відповідно до вимог ст.ст. 80, 81, 89 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Постановою Верховного\~Суду України\~від 07.09.2016\~р.\~по справі\~6-801цс16 визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~ норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~ або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~ вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд бере до уваги позицію Верховного суду від 29 січня 2021 року по справі № 161/14048/19, якою визначено, що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі\~статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином,\~проаналізувавши загальніпринципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо набутого у шлюбі майна, зважаючи на судову практику Верховного Суду в подібних справах, перевіривши факт набуття спірного майна у шлюбі та джерело його набуття, вивчивши та оцінивши всі зібрані по справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, відповідачем було доведено, що \~в силу вимог ст. 57 ч. 1 п. 3, 5 СК України, режим спільного сумісного майна подружжя на спірне майно не поширюється, а отак, вказані об`єкти не можуть бути розділені в порядку ст. 69 Сімейного кодексу України. При цьому, сторона позивача жодним чином не спростувала факту того, що спірне майно було набуто не за кошти подружжя, а за рахунок особистих коштів батька відповідача, тож сам факт набуття у шлюбі права власності на будинок, який батько відповідача отримав та виплатив як переселенець, чи земельної ділянки, на яку, згідно декрету КМУ від 26.12.1992 року №15-92 «Про приватизацію землі», [PERSON] було надано у власність, не дає підстави позивачу права вважати його спільним майном подружжя. При цьому, частину з оспорюваної земельної ділянки [PERSON] вже отримала у власність. Факт реєстрації позивача у спірному будинку не спростовує належності будинку власнику. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: dismissed