Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про надання дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право користування яким має дитина без заяви батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . При цьому, 63/100 частки квартири належить особисто їй, а 37/100 часток - на праві спільної сумісної власності належать їй та [PERSON] . Шлюб між нею та [PERSON] розірваний 12.10.2010 року. У квартирі за вказаною адресою мешкає вона разом із своїм неповнолітнім сином [PERSON] , 2011 року народження. Шлюб з батьком дитини - [PERSON] не реєструвався, вони не проживають однією сім`єю. Вона одна утримує дитину та займається його вихованням. На сьогодні має намір купити у колишнього чоловіка - [PERSON] належну йому на праві спільної сумісної власності частку квартири. Для цього існує необхідність продажу всієї квартири, а потім оформлення на її ім`я. Для здійснення правочину їй необхідна попередня згода батька неповнолітньої дитини та служби у справах дітей. Виконком Металургійної районної у місті ради на заяву про надання дозволу на укладання договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , без згоди батька дитини відмовляє, мотивуючи відсутністю повного пакету документів, передбаченого п.п.66, 67 Постанови КМУ від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини». Проте, батько дитини [PERSON] з невідомих мотивів добровільно не погоджується надати такий дозвіл. Письмове звернення до [PERSON] з проханням надати заяву про надання дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право користування яким має дитина, на сьогодні залишається без відповіді. Квартира [ADDRESS] після укладання правочину цілком перейде у її власність. Таким чином, її дії не будуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова відповідача у справі у наданні дозволу на укладання правочину, суперечить інтересам дитини, оскільки квартира, в якій зареєстрована дитина, та право користування на яку має, буде належати не лише його матері, а й сторонній для нього особі. Тому, просить суд надати дозвіл [PERSON] на вчинення правочину, щодо нерухомого майна, яке розташовано за адресою : [ADDRESS] , право користування яким має неповнолітній [PERSON] , 2011 року народження, без згоди батька дитини [PERSON] . Ухвалою від 22.06.2020 року суд вирішив питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачем отримано копію ухвали та позовну заяву з додатками 08.07.2020 року. Станом на 01.10.2020 року відповідачем відзиву не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , на праві спільної приватної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9, 10). 12.10.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, свідоцтво видано Дзержинським відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №190 (а.с. 11). [INFO] народився [PERSON] , в свідоцтві про народження якого батько записаний [PERSON] та мати [PERSON] , актовий запис №588, свідоцтво видане Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 7). Згідно довідки №7 ТОВ «Нова Ком» від 20.02.2020 року [PERSON] [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , зокрема зі своєю матір`ю [PERSON] (а.с. 8). Відповідно листа виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради від 03.03.2020 року №20/35-650 слідує, що позивачка 28.02.2020 року звернулась до виконкому районної у місті ради щодо надання дозволу на укладення договору купівлі - продажу квартири за адресою [ADDRESS] . Проте, у зв`язку з тим, що останньою не було надано повного пакету документів, виконком районної у місті ради не має правових підстав для прийняття відповідного рішення. (а.с. 12). Тобто, в даній справі рішення виконавчого комітету не було прийнято взагалі. [PERSON] 08.05.2020 року було направлено на адресу відповідача [PERSON] , тобто батька малолітнього сина, заяву з вимогою надати до виконкому Металургійної районної у місті ради заяву про надання дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13, 14). Згідно з абзацом другим ч. 2 ст. 32 ЦК України на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, зокрема укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку (згідно із абзацом другим частини другої статті 177 СК України). Частино 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Частиною 5 ст. 177 СК України встановлено, що органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, зокрема, що між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини. Стаття 150 СК України зобов`язує батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до положень ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини (ратифікована постановою Верховної Ради України 21.02.1991 року, набрала чинності в Україні з 27.09.1991 року), кожна дитина незалежно від її віку має право на належний рівень життя. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, умов життя, необхідних для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Частиною 6 ст. 177 СК України передбачено що, якщо той з батьків, хто проживає окремо від дитини протягом не менш як шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні дитини або якщо місце його проживання невідоме, правочини, зазначені в абзаці другому цієї частини, можуть бути вчинені без його згоди. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зокрема, згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В порушення вище викладеного позивач [PERSON] не надала суду жодного доказу того, що батько дитини, тобто відповідач по справі [PERSON] фактично з дитиною не проживає понад шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] , тощо. Так, до позовної заяви позивачем надано копію заяви про направлення її відповідачу з приводу надання дозволу на вчинення правочину, та квитанцію про її направлення «Укрпоштою». Однак, не надано доказів про отримання, чи не отримання, відповідачем даної заяви, зокрема поштового повідомлення про вручення листа [PERSON] , чи повернення його на адресу відправника [PERSON] , за закінченням терміну зберігання на поштовому відділенні, чи з інших причин. До того ж, доказів звернення позивача [PERSON] до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу квартири, а також відмови нотаріуса у вчиненні такої дії у зв`язку з відсутністю дозволу органу опіки та піклування, позивачем суду також не надано. Згідно з ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 3 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Між тим, позивач [PERSON] звернулась до суду та просить суд надати дозвіл на вчинення правочину, щодо нерухомого майна, яке розташовано за адресою : [ADDRESS] , право користування яким має неповнолітній [PERSON] , 2011 року народження, без згоди батька дитини [PERSON] . Проте, в поданій позовній заяві не конкретизовані позовні вимоги, не викладені обставини в їх обґрунтування відповідно до норм матеріального права, оскільки зміст заяви містить суперечливі посилання, а тому не визначено характер позову та не окреслено його предмет, який би характеризував те, на що спрямований позов, тобто, який саме правочин має бути вчинений, між якими сторонами. Оскільки в мотивувальній частині позовної заяви позивачем [PERSON] зазначено, що має намір купити у колишнього чоловіка [PERSON] частку квартири, належну йому на праві спільної сумісної власності, та для цього існує необхідність продажу всієї квартири, а потім переоформлення її на її ім`я. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, з урахуванням вище викладеного суд прийшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення. На підставі викладеного, ст. ст. 29, 32, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, ст. ст. 150, 177 СК України, ст.ст. 12, 76-81, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed