Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Позивач звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою і до повноліття доньки, та на утримання повнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму, та не більше ніж до досягнення нею 23 річного віку зазначивши, що спільне життя з відповідачем не склалось, в них різні погляди на життя. Подальше збереження родини вважає неможливим. Також просить стягнути аліменти на утримання доньок, оскільки відповідач добровільної допомоги на утримання дітей не надає. В судове засідання позивач не зявилась, від неї надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу за її відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах. Відповідач в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява, в якій він просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступним підставам. Згідно свідоцтва про шлюб сторони 09 січня 1998 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Мелітополя Запорізької області, актовий запис № 2 /а.с.6/. Згідно свідоцтва про народження сторони мають дітей - доньку [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO], батьком в свідоцтвах про народження записаний відповідач по справі /а.с.7/. Судом встановлено, що причиною розпаду сім`ї стало те, що сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, мають різні погляди на сімейне життя. З січня 2016 року сторони однією сімєю не проживають, спільного господарства не ведуть, тобто фактично припинили шлюбні відносини. Таким чином, судом встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та жінки і збереження родини стали неможливими. Спору про поділ майна сторони не мають. Згідно ч.2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Тому суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їхніх дітей, а тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Крім того, судом встановлено, що відповідач не надає позивачу матеріальної допомоги на утримання дітей. Згідно довідки квартального комітету № 20 від 07 серпня 2016 року [PERSON] мешкає за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Скіфська, 36 та з нею мешкає її донька [PERSON], [INFO] /а.с.8/. Згідно довідки № 8564 від 02 серпня 2016 року [PERSON] є студенткою 2 курсу 1-го медичного факультету Запорізького державного медичного університету та навчається на денній формі навчання за контрактом за спеціальністю «7.12010001-лікувальна справа». Термін навчання з 01 вересня 2015 року по 30 червня 2021 року /а.с.8/. Таким чином, діти знаходяться на утриманні матері. Відповідач добровільно не надає позивачу матеріальну допомогу на утримання доньок, хоча є працездатним та має можливість надавати позивачу таку допомогу. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Також, відповідно до ст. 199 Сімейного Кодексу України, якщо повнолітні дочка, син, продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. За роз'ясненнями, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. При цьому, відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначення розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. За таких обставин, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення донькою повноліття. Також, враховуючи матеріальне становище повнолітньої доньки, матеріальне становище сторін, а також виходячи з засад справедливості, добросовісності, розумності, суд вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи дня подання позовної заяви та до закінчення нею навчання, тобто до 30 червня 2021 року, але не більше ніж до досягнення нею 23 річного віку. При цьому вимога щодо визначення аліментів в розмірі, не меншому ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є безпідставною, оскільки [PERSON] досягла повноліття, згідно ч.1 ст. 6 СК України втратила статус дитини, а тому це правило на неї не поширюється, тому в даній частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial