Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідачів про дострокове стягнення з них в солідарному порядку коштів в якому вказала, що у 2009 році відповідачі уклали шлюб, винаймали квартиру. Вона вирішила допомогти їм в придбанні квартири. За її заощадження 28.04.2014 року була придбана квартира [ADDRESS], яка оформлена на її сина відповідача [PERSON], з яким 27.04.2015 року нею було укладено договір позики строком до 28.04.2017 року. Про отримання коштів син видав їй розписку, однак вона просила, щоб дружині [PERSON] він про це не повідомляв. Дізнавшись про те, що [PERSON] подала позов про розподіл придбаного за час шлюбу спільною майна, звернулась з позовом, оскільки виникла загроза неповернення позичених нею коштів. Просила стягнути солідарно з відповідачів 186432 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що позичила синові [PERSON] кошти на придбання квартири. Відповідач [PERSON] про позику та укладення договору не знала. Син написав розписку. Вона привезла гроші на придбання квартири, син віддав їй розписку, після підписання договору вона перерахувала гроші продавцеві. Розраховувала, що якщо у відповідачів народиться дитина, то тоді вона не буде вимагати повернення позики, тому було вказано строк повернення 28.04.2017 рік. Коли відповідач [PERSON] звернулась з позовом про поділ майна, то вона звернулась з позовом про повернення позики. У сина грошей немає, тому з вимогою до нього не зверталась, в подальшому він переоформить на неї право на квартиру. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, пояснив, що гроші на придбання квартири позичив у позивача, написав розписку. В договорі позики дружина не вказана, бо мати їй довіряла. Про позику [PERSON] не знала. Представник послався на те, що позика отримувалась під час шлюбу в інтересах сім'ї для придбання квартири, тому має повертатись відповідачами спільно. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснила, що про позику вона нічого не знала, ніяких домовленостей з позивачем не мала. Для придбання квартири позивач відмовилась позичити кошти, тому її мати продала квартиру, збирали кошти. При укладені договору купівлі продажу у нотаріуса продавцеві передавались кошти, він їх перераховував. Позивач також була присутня. Вважає, що позивач подала позов, оскільки вона звернулась з позовом про розподіл майна подружжя. Представник посилався на те, що строк виконання договору не настав, однак позивач звернулась до суду, хоча підстави для дострокового повернення коштів відсутні, договір не розірваний. Відповідач не була стороною договору позики, про його укладення не знала, тому обовязків перед позивачем не несе. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, судом встановлено наступне: Судом встановлено, що позивачем та відповідачем [PERSON] (далі: відповідач-1) 27.04.2015 року було укладено договір позики, з приводу невиконання умов якого виник спір, який регулюється положеннями параграфу 1 глави 71 книги 5 ЦК України. За вказаним договором, який вичнений в простій письмовій формі, відповідач-1 отримав від позивача 186432 грн. на строк до 28.04.2017 року, що підтверджено розпискою від 27.04.2015 року. Відповідач-1 позовні вимоги визнав. Відповідач [PERSON] (далі: відповідач-2) позовні вимоги не визнала, заперечила факт обізнаності про укладення угоди та надання своєї згоди на укладення такої. Свідок [PERSON] дала показання про те, що від позивача дізналась про те, що та збирається везти синові велику суму коштів для придбання квартири, тому вона погодилась її супроводити до маршрутного автобуса. Бачила гроші. Потім від позивача довідалась, що та купила синові квартиру. Свідок [PERSON] свідчив про те, що розрахунок за продану ним квартиру з ним проводила позивач, кошти надійшли на його банківський рахунок, невістки позивача не бачив. Позивач говорила, що робила синову подарунок, придбавши квартиру. Згідно ст.1049 ч.1 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Як встановлено під час судового розгляду, позивачем та відповідачем-1 було укладено договір позики в письмовій формі окремим документом, факт передання-отримання коштів підтверджено розпискою. Відповідач-1 позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечив, не зважаючи на те, що строк виконання договору не настав. Вирішуючи питання про те, чи виник обов'язок виконання спірного договору відповідачем-2, до того ж солідарно з відповідачем-1, суд виходить за наступного: Відповідно до змісту ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Відповідно до ст.203 ч.3 ЦК України (Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину), волевиявлення учасника правочину має бути вільними і відповідати його волі. Згідно ст.215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Враховуючи, що позивачем та відповідачем-1 було укладено договір стосовно цінного майна, оскільки сума 186432 грн., враховуючи мінімальний розмір заробітної плати та прожитковий мінімум у 2015 році, є значною, то на укладення договору позики на таку суму відповідач-2 мала дати свою згоду у письмовій формі. Тобто, даючи свою згоду на укладення договору позики на значну суму, особа автоматично стає його стороною. Однак такої згоди відповідач-2 не надавала, тому стороною укладеного договору не являлась. Як позивач, так і відповідач-1 зазначили про те, що про укладення угоди відповідач-2 взагалі не знала, її укладення вказані сторони від неї приховали, оскільки початково позивач взагалі не мала наміру вимагати повернення позики і її звернення до суду було викликано тим фактом, то відповідач-2 звернулась з позовом про розподіл придбаного під час шлюбу з відповідачем-1 майна, в тому числі і придбаної квартири. Строк виконання договору не настав, умови щодо його дострокового виконання договір не містить. Не зважаючи на те, що, отримана відповідачем-1 позика і могла бути використана на придбання спільного з відповідачем-2 майна, оскільки про фіктивність такої позики відповідачем-2 не заявлено, відсутність її письмової згоди на укладення такої угоди не породжує для неї солідарного обовязку з відповідачем-1 її повернення. Така позиція узгоджується з правовим висновком ВСУ у справі №6-163цс12, ВССУ у справі №759/7110/14-ц. За таких обставин, вимоги позивача до відповідача-2 є безпідставними, тому задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевказане, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial