Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому був уточнений, посилаючись на те, що 28 вересня 2002 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. За період шлюбу розпочали будівництво двоповерхового житлового будинку [ADDRESS] , будівництво якого здійснювали спільними коштами та працею, проживаючи у маленькій будівлі, яку у 2005 році продали та перейшли жити до її батьків за адресою [ADDRESS] . У 2006 році після облаштування опалення, вона разом із [PERSON] почали проживати у ново побудованому будинку, однак через постійні сварки та великі затрати електричної енергії вона повернулась до своїх батьків. Після розірвання шлюбу, а саме 07.06.2006 року вона продовжувала проживати разом із відповідачем однією сім`єю, вони вели спільне господарство, у них народилися діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . У період спільного проживання з відповідачем вона працювала, усі кошти, які вона отримувала як заробітну плату, або соціальну допомогу на дітей, подарунки рідних вони використовували для благоустрою будинку. Спільно з відповідачем вона проживала до 2013 року, але у лютому 2013 року через постійні сварки та агресивну поведінку чоловіка вона вимушена була перейти жити до своїх батьків і там разом із [PERSON] проживали до 2016 року. Наприкінці 2016 року [PERSON] повідомив її та її батьків про остаточне розлучення, перестав приходити до неї та допомагати дітям матеріально. У зв`язку з чим вона звернулась до суду та після встановлення судом факту батьківства стягує з відповідача аліменти на утримання їхніх неповнолітніх дітей. Підставою для уточнення позовних вимог стало те, що за час перебування справи у суді, відповідач одноособово здійснив відчуження спільного майна подружжя відповідачу по справі - [PERSON] , чим порушив її права та права їх неповнолітніх дітей. Просила суд визнати договір купівлі- продажу від 09.03.2017 року житлового будинку та земельної ділянки [ADDRESS] - фіктивним з застосуванням наслідків недійсності правочину; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірний житловий будинок та земельну ділянку. Встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 07.06.2006 року по 11.07.2016 р. Визнати спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя; поділити спільно набуте майно шляхом визнання Ѕ частини на спірний будинок за [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача, адвокат Бабков В.Д., позов підтримав та просив його задовольнити. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову посилаючись на таке. Відповідач дійсно перебував у шлюбі із позивачкою з 28.09.2002р. по 07.06.2006 р. Після розірвання шлюбу [PERSON] переїхала на постійне місце проживання до своїх батьків. Після розлучення вони не проживали разом, не вели спільного господарства, їх зустрічі мали здебільшого епізодичний характер і здійснювались для належного виховання дітей, під час яких вони намагалися налагодити сімейні відносини. Вважали, що акт складений та підписаний [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є сумнівним, щодо об`єктивності та неупередженості осіб, які його складали та підписували, так як даний акт не містить дати його складення, а у справі № 504/510/17 даний акт містить дату 04.07.2016 року. Вказували на те, що позивачка у даній справі після уточнення вимог просила суд встановити факт проживання однією сім`єю з 28.09.2002 по 22.11.2017 рік, однак у первинному позові та у справі № 504/510/17 про визнання батьківства зазначала, що проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 2013 року. Вважав, що спірний будинок є особистою приватною власністю позивача, оскільки він будував будинок за власний кошт та кошти своїх батьків. Будівельні матеріали були придбані за позичені кошти, що підтверджуються розписками. Крім того, введення будинку в експлуатацію та реєстрація права власності відбулися у 2015 році, тобто через дев`ять років після розірвання шлюбу. За час шлюбу не було істотного збільшення вартості даного будинку за рахунок трудових чи грошових затрат позивачки у зв`язку з чим даний будинок не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя. Щодо визнання договору купівлі- продажу будинку недійсним пояснили, що будинок фактично бува проданий 2016 році, а 09.03.2017 року було оформлено договір. Просили суд застосувати строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що будинок, який є предметом спору знаходиться у його власності на підставі договору купівлі-продажу. Домовленість про купівлю-продаж була досягнута ним, та [PERSON] 07.04.2016 року, що підтверджується розпискою. На момент укладення угоди [PERSON] у шлюбі не перебував, не проживав ні з ким однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Термін позовної давності про поділ майна подружжя закінчився 07.07.2007 року. На момент вчинення правочину він не знав, та не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна у зв`язку з чим відповідно до ст. ст. 387, 388 ЦК України він є добросовісним набувачем даного будинку і він не може бути вилучений у нього. Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з такого. Судовим розглядом справи встановлено, що сторонами по справі визнано, що вони перебували у шлюбі з 28.09.2002р. по 07.06.2006 р. (а.с.11) Відповідно до рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22.11.2017 року по справі № 504/510/17 встановлено батьківство [PERSON] [INFO] щодо неповнолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.43-44). Згідно свідоцтва про народження [PERSON] та [PERSON] у графі мати зазначено [PERSON] (а.с.9,10). Задовольняючи вимоги позивачки в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 07.06.2006 р. по 2013 рік суд приймає до уваги акт обстеження (а.с. 5, 59) та рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22.11.2017 року по справі № 504/510/17 (а.с. 43-44) з яких вбачається, що після розірвання шлюбу до 2013 року сторони продовжували підтримувати стосунки притаманні подружжю вели спільне господарство, народжували та виховували дітей. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку [ADDRESS] суд виходив з того, що позивачем не надано, а судовим розглядом справи не встановлено належних і допустимих доказів спільного придбання, або створення даного майна. Відповідно до даних технічного паспорту від 19.10.2015 року виготовленого ТОВ «Юридична фірма «БТІ-СФЕРА ПЛЮС» спірний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами побудовано у 1991 році (а.с. 71). Даних про здійснення добудов, перебудов або значного поліпшення матеріали справи не містять. Суд не бере до уваги надані відповідачем: довідку виконавчого комітету Ільківської сільської ради Вінницької області від 10.04.2017 року, підтвердження - пояснення від 10.04.2017 року, пояснювальну записку від 17.03.2017 року (а.с.77-80), оскільки дані докази є недопустимими з огляду на те, що обставини придбання будівельних матеріалів не можуть доводитись ні довідкою сільської ради виданої в 2017 року, щодо подій, які нібито відбувались у 2000 році, відомості про які сільська рада надала «зі слів» невідомих односельчан, ні підтвердженням поясненнями та пояснюваними записками невстановленими судом особами, які не є свідками у сенсі вимог ст. ст. 69-71 ЦПК України. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд. . Свідок має право давати показання рідною мовою або мовою, якою він володіє, користуватися письмовими записами, відмовитися від давання показань у випадках, встановлених законом, а також на компенсацію витрат, пов`язаних з викликом до суду. Відповідно до ст. 70 ЦПК України не можуть бути допитані як свідки: 1) недієздатні фізичні особи, а також особи, які перебувають на обліку чи на лікуванні у психіатричному лікувальному закладі і не здатні через свої фізичні або психічні вади правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, або давати показання; 2) особи, які за законом зобов`язані зберігати в таємниці відомості, що були довірені їм у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги або послуг посередництва (медіації) під час проведення позасудового врегулювання спору, - про такі відомості; 3) священнослужителі - про відомості, одержані ними на сповіді віруючих; 4) судді та присяжні - про обставини обговорення в нарадчій кімнаті питань, що виникли під час ухвалення судового рішення, або про інформацію, що стала відома судді під час врегулювання спору за його участю; 5) інші особи, які не можуть бути допитані як свідки згідно із законом чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, без їхньої згоди. 2. Особи, які мають дипломатичний імунітет, не можуть бути допитані як свідки без їхньої згоди, а представники дипломатичних представництв - без згоди дипломатичного представника. Згідно ст. 71 ЦПК України фізична особа не має права відмовитися давати показання, крім показань щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, над якою встановлено опіку чи піклування, член сім`ї або близький родич цих осіб), які можуть тягнути юридичну відповідальність для нього або таких членів сім`ї чи близьких родичів. Особа, яка відмовляється давати показання, зобов`язана повідомити причини відмови. Судовим розглядом справи не встановлено яким саме чином і коли даний будинок фактично був придбаний. Перед судом не порушувались клопотання про виклик та допит свідків, витребування тих чи інших доказів, які могли б довести обставини, що б свідчили про наявність спільної сумісної власності. Відповідно до ч. ч. 5-7 ст. 82 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно [PERSON] оформив 10.12.2015 року (а.с.62) та здійснив його відчуження на користь [PERSON] 09.03.2017 року (а.с.81-82) на час оформлення та відчуження майна відповідач не перебував у шлюбі та не проживав однією сім`єю із позивачкою. Згідно зі змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином із урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши в сукупності зібрані у справі докази, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку, що уточнений позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.12,13, 69-71, 76-82, 263-265,ЦПК України, суд,-

Outcome: partial