Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач звернулася 26.06.2020р. до Херсонського міського суду Херсонської області з вищезазначеним позовом в якому просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з нею за адресою [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх його доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно починаючи з дня звернення з позовом до суду і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем , який рішенням Ворошиловського районного суду м.Донецька від 05.11.2013р. було розірвано. В шлюбі у них народилися діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після початку бойових дій на території Донецької області, вона з дітьми переїхала до м.Херсона. Вона та діти взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. Батько дітей залишився проживати на тимчасово окупованій території. Відповідач має іншу сім`ю. З 2015 року відповідач не виявляв бажання побачити дітей, не виявляв бажання прийняти участь у їх вихованні, спілкуванні, матеріальної допомоги також не надавав. У зв`язку з викладеним вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.06.2020р. позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення зазначених в ній недоліків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.07.2020р. було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.09.2020 року в закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла на адресу суду заява про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних в справі доказів просила задовольнити заявлені вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явилася повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористалася. Документів, що підтверджують поважність причин її відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, на адресу суду надано висновок та заяву про розгляд справи без участі представника. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вивчивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували у шлюбі з 07.07.2002 року який було розірвано рішенням Ворошиловського районного суду м.Донецька від 05.11.2013р.справа № 255/13298/13.( а.с.15) Від даного шлюбу у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] про що зроблений відповідний актовий запис № 21 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.01.2008р. Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області. Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.10) [PERSON] народився [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис № 54 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області. Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] . ( а.с.11). З довідок виданих структурним підрозділом з питань соціального захисту населення від 09.02.2015р. № 6523/1168, №6523-5000005781, № 6523-5000005784 вбачається, що позивач [PERSON] разом з дітьми взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. Їх фактичне місце проживання: [ADDRESS] ( а.с.12-15) З характеристики наданої на [PERSON] директором Херсонського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ХМР вбачається, що позивач працює соціальним фахівцем в даному центрі з 2015 року. За час роботи зарекомендувала себе як відповідальний і дисциплінований фахівець.( а.с.17) Також позивачем надано довідку про заробітну плату за період з грудня 2019 р. по травень 2020 р. ( а.с.20) З довідок наданих 05.06.2020р. директором Херсонського навчально-виховного комплексу «Дошкільний навчальний заклад- спеціалізована школа з поглибленим вивченням англійської мови 1 ступеня- гімназія» № 56 ХМР вбачається, що діти [PERSON] та [PERSON] навчаються в даному закладі. Дитину приводить та забирає мати.(а.с. 17,18) Відповідно до частин 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Рішенням Виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради № 98 від 14.08.2020р. затверджено висновок про доцільність визначення місяця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] .( а.с.49-50) Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, а також частин 7 і 8 статті 7 Сімейного кодексу України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно зі ст.141 СК мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За ч.1ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні судом питання про визначення місця проживання дітей, суд звертає увагу на те, чи мають батьки реальну можливість займатися дитиною, створити їм необхідні умови для виховання і розвитку; рід діяльності батьків, режим їх роботи, матеріальне становище батьків. Виходячи з обставин справи, переміщення позивача разом з дітьми з окупованої території, суд приходить до висновку, що в даний час, враховуючи інтереси малолітніх дітей, з метою створення стабільних та гармонійних умов їх розвитку, вважає комфортне проживання та належне виховання дитини буде забезпечено у разі їх проживання разом із матір`ю. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови від 15 травня 2006року №3«Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч.3 ст.70 Закону України від 02.06.2016року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Частиною першою ст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-ХІІ та набрала законної чинності для України 27 вересня 1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналізуючи зібрані у справі докази та встановлені судом обставини, суд дійшов до переконання, що відповідач є особою працездатного віку, на обліку у центрі зайнятості не перебуває (інших відомостей суду не надано), відтак є фінансово - спроможним, а тому взмозі утримувати дітей. Суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо розміру аліментів на утримання дітей, як таких, що відповідають положенням закону. У зв`язку з наведеним суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не нижче 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Приписами ч.6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони. Згідно з п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved