Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , який в цілому складається із: житлового будинку літ. А, загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 11,7 кв.м., допоміжною площею 18,00 кв.м... Свої позовні вимоги мотивує тим, що 09.09.2020 р. між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку по [ADDRESS] , який не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договору. З метою нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу позивач звернулась до відповідача, однак вона повідомила, що не може це зробити, оскільки вона, хоч і є власником будинку на підставі рішення суду, однак ще не зареєструвала своє право власності на нього у відповідному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, тому придбане позивачем майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що вона є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в неї майна, передбачені ст. 388 ЦК України, позивачка просить задовольнити її позовні вимоги. Позивач у підготовче судове засідання не з`явилась, представник позивачки адвокат Златі Д.С. (ордер серії ОД № 458398 від 17.11.2020 р.) направив до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач по справі, у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі - продажу від 09.09.2020 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] про купівлю житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] ; рішення Ренійського районного суду Одеської області від 19.045.2011 р. про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку по [ADDRESS] ; рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради № 44 від 29.03.2013 р. про розподіл житлового будинку [ADDRESS] на два самостійних з присвоєнням поштових адресів, а саме 1/3 частині житлового будинку по [ADDRESS] , що належить [PERSON] - [ADDRESS] ; технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] , самочинних споруд не має; свідоцтво про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після укладення шлюбу - « [PERSON] »; розпорядження виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області від 18.02.2016 р. № 14/ГИК-2016 про перейменування вулиць та провулків у м. Рені; розпорядження виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області від 24.03.2016 р. № 19/ГИК-2016 про внесення змін до розпорядження від 18.02.2016 р. № 14/ГИК-2016. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 09.09.2020 р. позивач домовилась із [PERSON] про покупку житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] . В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передала відповідачу гроші у сумі 1500 доларів США, в еквіваленті 41 700 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу, а відповідач передала позивачу ключі від житлового будинку. Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонувала відповідачу привести домовленість у відповідності до вимог закону, на що [PERSON] повідомила, що не може це зробити, оскільки, хоча вона і є власником житлового будинку на підставі рішення суду, однак ще не зареєструвала своє право власності у відповідному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Про існування цих обставин, позивачу нічого не було відомо, оскільки перед оформленням правочину, відповідач продемонструвала документи на житловий будинок, а саме технічний паспорт та рішення суду від 19.04.2011 р. Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 09.09.2020 р., відповідач [PERSON] не мала право віджувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачем майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі - продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передав продавцю обумовлену суму, а продавець передав позивачу майно та документи на нього. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші у сумі 1500 доларів, що підтверджується розпискою у договорі купівлі - продажу, а позивачу - об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висувала вимоги щодо повернення вказаного житлового будинку, не заперечувала проти визнання права власності за позивачем, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набула право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідача, яка фактично не мала права його відчужувати на той період, оскільки вона ще не зареєструвала своє право власності на житловий будинок. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] . Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved