Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачам відповідно до свідоцтва на власність на житло від 20.02.1998 року на праві приватної спільної власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстровані: позивач її сини [PERSON] та [PERSON] , а також відповідач [PERSON] . У зв`язку з тим, що відповідачі припинили володіти, розпоряджатися та користуватися належною їм квартирою з 2006 року, а позивач того ж року, на підставі листа виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області, зареєструвалася у ній разом зі своїми синами, добросовісно, відкрито, безперервно володіє нею більше 10 років, утримує за власний рахунок, сплачує комунальні послуги, позивач просила суд визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник Територіальної громади в особі Рубіжанської міської ради Луганської області в судове засідання не з`явилася, надала до суду заву про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказах. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви, в яких проти задоволення заявлених вимог не заперечували, просили розглянути справу за їх відсутності. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, заслухавши думку позивача та її представника, покази свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження міського голови м. Рубіжне від 15.02.2016 року № 36 [ADDRESS] перейменований на [ADDRESS] (а.с.12) [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 21.11.2006 року, що підтверджується паспортом громадянки України (а.с. 4-5). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України (а.с. 84-87). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України (а.с. 91-92). Відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 20.02.1998 року, виданого згідно розпорядження від 19.02.1998 року № 082, квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с.11). Виконавчим комітетом Рубіжанської міської ради Луганської області дозволено зареєструватися за адресою: [ADDRESS] [PERSON] разом з сім`єю із трьох осіб строком на 1 рік, що підтверджується дозволами від 07.11.2006 року №17 та 10.10.2007 року №504 (а.с.52-53). 20.11.2008 року виконавчим комітетом Рубіжанської міської ради Луганської області Салімовій С.М. дозволено зареєструватися за адресою: [ADDRESS] разом з сім`єю із трьох осіб, що підтверджується дозволом від 20.11.2008 року № 17 (а.с.54). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 15.05.2018, виданої Центром надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 15.05.2018 року № 12758, в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (піднаймач), [PERSON] (власник), [PERSON] (піднаймач), [PERSON] (піднаймач) (а.с.6). Згідно до акту обстеження санітарно-технічного стану квартири [ADDRESS] , затвердженого 13.11.2006 року директором ЖЕК-3, зазначена квартира знаходиться антисанітарному стані, в ній тривалий час ніхто не мешкає, знаходиться різноманітне сміття (а.с.7). Актом про не проживання та відсутність особистих речей від 17.06.2015 року та актом від 15.09.2011 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] , 1991 року народження, який з 2014 року в ній не проживає, [PERSON] в даній квартирі з 2006 року не проживає, особистих речей не має (а.с.8, 9). Відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 01.06.2018 року за адресою: [ADDRESS] фактично проживають: [PERSON] разом з [PERSON] , 1994 року народження (а.с.10). Ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 143 000,00 грн., що підтверджується звітом про оцінку майна № №05062019-002 від 05.06.2019 року (а.с.13-27). Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] дійсно проживає в квартирі [ADDRESS] з 2006 року. Під час її заселення квартира знаходилася в непридатному для проживання стані: відсутні двері, наявні старі вікна. [PERSON] відремонтувала дану квартиру за власний рахунок та проживає в ній по теперішній час, що також підтвердила сама позивач, яка в порядку ст. 92 ЦПК України буда допитана як свідок. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року по справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18. Так з показів свідків та матеріалів справи вбачається, що позивач з дозволу виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області разом із синами з 2006 року проживає в квартирі [ADDRESS] (а.с.52-54), якою безперервно, добросовісно та відкрито володіє більше десяти років. На підставі викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявні підстави, встановлені ст. 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірне майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved