Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач звернулась з вказаним позовом до відповідача. В ході розгляду справи позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги та згідно останніх уточнень просила визнати формулювання причин її звільнення з Державного підприємства «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» такими, що не відповідають чинному законодавству. Раніше внесений запис до трудової книжки [PERSON] про звільнення з роботи за ст. 38 КЗпП України визнати недійсним. Зобов'язати Державне підприємство «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» змінити формулювання причин звільнення [PERSON], вказавши причину звільнення: «звільнена за власним бажанням з посади інженера науково-дослідного відділу 25 згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов трудового договору», та внести до трудової книжки відповідний запис. Стягнути з Державного підприємства «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» на користь позивача вихідну допомогу в сумі 6785,94 грн., середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги в сумі 12764,03 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала в Державному підприємстві «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» з 14.11.1977 року по 18.11.2013 року на посаді інженера механіка, інженера. Зазначила, що вона була змушена подати заяву на звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 18.11.2013 року [PERSON] була звільнена з роботи згідно з наказом №125/К від 18.11.2013 року на підставі ст. 38 КЗпП України. Однак, всупереч вимогам трудового законодавства в записі в трудовій книжці про звільнення не було конкретно зазначено справжню причину звільнення та відповідну частину ст. 38 КЗпП України, а саме те, що [PERSON] була звільнена з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Також, позивачу не було виплачено належну їй вихідну допомогу. Зазначила, що відповідачем порушувались вимоги трудового законодавства, умови колективного і трудового договору зокрема є розрахункові листки по заробітній платі за 2013 рік з яких видно, що протягом усього 2013 року за відповідачем постійно рахувалась заборгованість з заробітної плати перед позивачем. Також, наявність заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] на момент звільнення підтверджується розпискою від імені ДП «Київський науково-дослідний інститут Гідроприладів» від 19.11.2013 року. У зв'язку з викладеними обставинами, позивач зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заробітної плати, який був виданий Солом'янським районним судом м. Києва 07.03.2013 року. Відповідно до наведених доказів, заробітна плата, що нарахована позивачу за 2013 року, виплачена була із значним запізненням та не в повному обсязі, зокрема останні виплати були проведені 24.01.2014 року, тобто із значним порушенням строків виплати заробітної плати, встановлених у ст.ст. 115, 116 КЗпП України. Отже, за період роботи позивача в ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» відповідачем систематично порушувалось законодавство про працю та [PERSON] мала право на звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України із виплатою на її користь вихідної допомоги. Крім зазначеного вище, з боку відповідача відбувались і інші порушення вимог трудового законодавства, умов колективного і трудового договору, а саме безпідставне недопущення на робоче місце, нездійснення обліку робочого часу, відмова у наданні відпустки, створювались несприятливі умови праці та здійснення морального та психологічного тиску з метою її звільнення за власним бажанням. З боку адміністрації ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» неодноразово залишались без задоволення звернення [PERSON] стосовно видачі довідок про заробітну плату для призначення пенсії та на отримання субсидії. Позивач неодноразово зверталась зі скаргами на порушення її прав до органів державної влади, вищестоящих органів управління, профспілкових організацій. Профспілкою працівників суднобудування України на звернення позивача було здійснено вибіркову перевірку додержання законодавства про працю на ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів», встановлено ряд порушень та складено подання від 13.11.2013 року №156. Враховуючи викладене, позивач вважає, що її звільнення відбулось через порушення з боку відповідача вимог трудового законодавства, умов колективного і трудового договору і в цьому випадку працівник відповідно до ч. 3 ст. 38, ст. 44 Кодексу законів про працю має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, у зв'язку з тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. На підставі вищевикладеного просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що відсутнє порушення прав позивача зі сторони ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів». Натомість, протягом багатьох років позивач ухилялась від виконання своїх службових обов'язків, однак враховуючи загальну інвалідність позивача, керівництво відповідача дало згоду на її звільнення за власним бажанням. Також, представник відповідача посилався на відсутність фінансування ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів», у зв'язку з чим у підприємства відсутні грошові кошти для виплати працівникам будь-яких сум. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши думку представників позивача та відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в Державному підприємстві «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» з 14.11.1977 року по 18.11.2013 року на посаді інженера механіка, інженера, що підтверджується записом у трудовій книжці та довідкою від 19.11.2013 року №64/К (а.с. 9,12). 25.10.2013 року позивач подала заяву про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 11). 18.11.2013 року [PERSON] була звільнена з роботи в ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» згідно з наказом №125/К від 18.11.2013 року на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 9-10). Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, всупереч вимогам трудового законодавства в записі в трудовій книжці про звільнення [PERSON] не було конкретно зазначено справжню причину звільнення та відповідну частину статті 38 КЗпП України, а саме те, що [PERSON] була звільнена з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з чим просив змінити формулювання причин її звільнення, визнати вказаний запис недійсним та таким, що не відповідає чинному законодавству. В обґрунтування вимог посилався на те, що відповідачем неодноразово порушувались вимоги трудового законодавства, умови колективного і трудового договору та за відповідачем постійно рахувалась заборгованість з заробітної плати перед позивачем, у зв'язку з чим остання вимушена була подати заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, на що слід зазначити наступне. Вказані твердження представника позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Доказами того, що відповідачем порушувались вимоги трудового законодавства, умови колективного і трудового договору зокрема є розрахункові листки по заробітній платі за 2013 рік з яких вбачається, що протягом всього 2013 року за ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» постійно рахувалась заборгованість з заробітної плати перед позивачем (а.с. 14-16). Також наявність заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] на момент звільнення підтверджується розпискою від ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» від 19.11.2013 року (а.с. 13). За захистом свого порушеного права на отримання заробітної плати, позивач зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягненням заробітної плати, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 20.03.2013 року на підставі судового наказу №2-н-1439/12, виданого 07.03.2013 року Солом'янським районним судом м. Києва про стягнення з ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» на користь [PERSON] суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 8166,88 грн. (а.с. 22). Заробітна плата, що була нарахована позивачу за 2013 року, виплачена їй була із значним запізненням та не в повному обсязі, зокрема останні виплати були проведені 24 січня 2014 року, тобто із значним порушенням строків виплати заробітної плати, встановлених у ст.ст. 115, 116 КЗпП України. Отже, за період роботи позивача в ДП «Київський науково-дослідний інститут Гідроприладів» відповідачем систематично порушувалось законодавство про працю та [PERSON] мала право на звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України із виплатою на її користь вихідної допомоги. Крім зазначеного вище, зі сторони ДП «Київський науково-дослідний інститут Гідроприладів» відбувались і інші порушення вимог трудового законодавства, умов колективного і трудового договору. Зі скаргами на порушення своїх прав [PERSON] неодноразово зверталась до органів державної влади, вищестоящих органів управління, профспілкових організацій. Встановлено, що профспілкою працівників суднобудування України на звернення позивача було здійснено перевірку додержання вимог законодавства про працю на ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» та було встановлено ряд порушень, що підтверджується поданням від 13.11.2013 року №156 (а.с. 17-19). Зокрема перевіркою профспілки встановлено, що змінами і доповненнями до колективного договору між адміністрацією ДП «Київський науково-дослідний інститут Гідроприладів» та первиною профспілковою організацією цього підприємства від 27.03.2013 року введено нові схеми посадових окладів, які повинні діяти з 01.04.2013 року, проте, станом на 12.11.2013 року діяли старі посадові оклади затверджені з 01.06.2011 року, що є порушенням п. 5.1.1 та п. 5.1.7 Галузевої угоди на 2010-2011 роки. Таким чином, розрахунок заробітної плати проводився за старими посадовими окладами, а нові оклади керівництвом відповідача в дію не вводилися. У відповідності до п. 5 Положення про порядок виплати винагороди за вислугу років працівникам інституту (затвердженого 17.06.2011 року), винагорода за вислугу років виплачується щомісячно, а згідно розрахункових листків [PERSON] з червня по листопад 2013 року останній не нараховувалась винагорода за вислугу років, всупереч вищезазначеного Положення. Крім того, відповідно до п. 5.4 Положення - винагорода за вислугу років виплачується пропорційно відпрацьованому часу, включаючи час оплачуваних відпусток, тимчасової непрацездатності, а також час протягом якого за працівниками у відповідності з чинним законодавством зберігається повністю або частково заробітна плата. Виходячи з розрахункових листків [PERSON] за 2013 рік, винагорода за вислугу років розраховувалась виключно враховуючи суму посадового окладу за фактично відпрацьований час, що суперечить п. 5.4 Положення. Таким чином, внаслідок систематичної невиплати заробітної плати, невиконанні умов колективного та трудового договору, що в свою чергу призвело до створення несприятливих умов в роботі позивач написала заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Із заяви про звільнення (а.с. 11) вбачається, що позивач чітко зазначила про те, що вона просить звільнити її згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України та виплати їй вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, а також провести виплати передбачені колективним договором при звільненні з підприємства. В свою чергу, відповідачем всупереч вимогам трудового законодавства в записі в трудовій книжці про звільнення [PERSON] не було конкретно зазначено причину звільнення та відповідну частину статті 38 КЗпП України. Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] з роботи на ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» відбулось через порушення з боку відповідача вимог трудового законодавства, умов колективного і трудового договору і в цьому випадку позивач відповідно до ч. 3 ст. 38, ст. 44 КЗпП України обґрунтовано подала заяву про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації. Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Встановлено, що порушення відповідачем вимог трудового законодавства, умов колективного і трудового договору є основною причиною звільнення позивача з роботи. Така підстава звільнення прямо передбачена ч. 3 ст. 38 КЗпП України і повинна бути обов'язково відображена в наказі про звільнення та в трудовій книжці. Крім того, звільнення з роботи за вказаними підставами надає працівнику право на отримання вихідної допомоги, що додатково підтверджує необхідність точного формулювання причини звільнення. У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що незазначення відповідачем в наказі та в трудовій книжці відповідної частини ст. 38 КЗпП за якою була звільнена [PERSON], а також точного формулювання причин звільнення позивача з роботи є порушенням ст. 48 Кодексу законів про працю, п. 2.3., п.2.4., п. 2.26 глави 2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», що порушує права та інтереси позивача та позбавляє її права на отримання вихідної допомоги. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про визнання формулювання причин звільнення такими, що не відповідають чинному законодавству, визнання внесеного запису до трудової книжки недійсним та про зобов'язання відповідача змінити формулювання причин звільнення позивача. [PERSON] також просила стягнути з ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» вихідну допомогу в розмірі 6785,94 грн. та середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги в розмірі 12764,03 грн., на що слід зазначити наступне. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Встановлено, що при звільненні позивачу не було виплачено належну їй до виплати вихідну допомогу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (зі змінами і доповненнями) для даного виду виплат середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При цьому відповідно до абзацу першого п. 3 цієї постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Пунктом 4 цього Порядку передбачено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Відповідно до п. 8. Порядку від 08.02.1995 року №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Оскільки позивач була звільнена з роботи в листопаді 2013 року (18.11.2013 р.), то для розрахунку середньомісячного заробітку Позивача відповідно до законодавства враховується заробітна плата позивача за вересень та жовтень 2013 року. Проте, враховуючи інвалідність і інші несприятливі обставини, зокрема спробу недопуску на робоче місце в жовтні 2013 року позивач перебувала на лікарняному та у вимушеній відпустці і згідно розрахункового листа за цей місяць заробітна плата та робочі дні в жовтні їй не нараховувались. Також, в серпні 2013 року позивач перебувала у щорічній відпустці і відповідно заробітна плата та робочі дні в серпні їй не нараховувались. В своїх поясненнях та розрахунку від 07.04.2014 року представник відповідача також погоджується з тим, що для розрахунку суми виплат на користь позивача повинна враховуватись заробітна плата за вересень, жовтень 2013 року. Наказом від 24.02.2010 року №25 ДП «Київський науково-дослідний інституту «Гідроприладів» встановлено з 26.04.2010 року триденний робочий тиждень (неробочі дні четвер, п'ятниця), з тривалістю 24 години 45 хвилин. Згідно розрахункових листків по заробітній платі позивач в вересні 2013 року працювала на роботі 4 робочих дні за які їй була нарахована заробітна плата в розмірі 373,33 грн. Таким чином за 2 місяці (вересень, жовтень 2013 року) позивач фактично відпрацювала 4 (4+0) робочих днів, за які їй було нараховано 373,33 грн. (373,33 + 0), отже її середньоденна заробітна плата за цей період складала 93,33 грн. (373,33 грн. / 4 дні). Середньомісячне число робочих днів за один місяць при трьох денному робочому тижні за два місяці, що передували звільненню, склало 14 днів (13 днів в вересні + 14 днів в жовтні / 2 = 14. Середній заробіток позивача за один місяць становитиме 1306,62 грн. (14 днів * 93,33 грн.). Враховуючи викладене, розмір вихідної допомоги, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за 3 місяці становить 3919 грн. (3 місяці * 14 днів * 93,33 грн.). Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Встановлено, що останнім робочим днем коли позивач працювала на ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» було 18.11.2013 року і в цей день їй не було виплачено сум, що належали до виплати. З моменту звільнення позивача з роботи - 18.11.2013 року та невиплати їй заборгованості по заробітній платі до часу подачі позову минуло більше 3 місяців. Згідно вищенаведеної ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити працівникові (позивачу) його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З точки зору законодавства санкції, встановлені ст. 117 КЗпП України є різновидом відповідальності роботодавця перед працівником, яка настає у випадку несвоєчасного розрахунку при звільненні. Від дати звільнення позивача з роботи 18.11.2013 року тобто з моменту коли відповідач повинен був розрахуватися з позивачем, до 28.05.2014 року включно, минуло 79 робочих днів. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ДП «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів», відповідно до законодавства та Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (зі змінами і доповненнями), має сплатити позивачу 7373,07 грн. (93,33 грн. * 79 робочих днів) в якості середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 19.11.2013 року по 28.05.2014 року включно. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач довела ті обставини на які посилалась як на підставу своїх позовних вимог. Що стосується пояснень представника відповідача відносно того, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними належними доказами, оскільки порушення норм чинного законодавства відбувалось саме з її сторони, та посилання на відсутність у підприємства грошових коштів на виплату сум працівникам, то суд не приймає їх до уваги, оскільки вони є надуманими та спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторін. Крім того, посилання представника відповідача на те, що позивач була відсутня на роботі з 01.10.2013 року по 25.10.2013 року без поважних причин, що свідчить про порушення нею вимог трудового законодавства, також є необґрунтованими, оскільки [PERSON] у вказаний період перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності (а.с. 95). Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору - 243,60 грн. (за позовні вимоги немайнового характеру) та 243,60 грн. (за позовні вимоги майнового характеру).

Outcome: approved