Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом і свої вимоги обґрунтовує тим, що з 26.09.2009 року по 26.09.2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. З початку 2011 року відповідач перестав надавати матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина, не відвідує його та не бажає забезпечувати його розвиток, виховання та дозвілля. Посилаючись на зазначене, просила позбавити відповідача батьківських прав \~відносно цієї дитини. В судове засідання позивач не зявилася, направила cуду письмову заяву, в якій позов підтримала та просила справу розглянути за її відсутності. В своїх письмових поясненнях додатково зазначила, що є інвалідом третьої групи, на даний час проживає однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON], який утримує її та сина [PERSON], котрий називає останнього батьком, при цьому відповідач самоусунувся від утримання та виховання сина, оскільки не цікавиться його життям, не бере участі в його вихованні, аліментів не сплачує. Третя особа просила справу розглянути за відсутності її представника. Відповідач в судове засідання також не зявився, подав письмову заяву, в якій позов визнав повністю, згоден на позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON]. Про правові наслідки такого рішення обізнаний. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, в разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. Матеріалами справи підтверджено те, що з 26.09.2009 року по 26.09.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7, 25), мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Після розлучення батьків дитина проживає з матір'ю, яка з 2012 року знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком, тобто утворила нову сім'ю, а відповідач мешкає окремо та будь-якої участі у житті сина не приймає (а.с. 11-12, 40). Крім того, не сплачує аліменти на його утримання, присуджені рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16.09.2011 року, в результаті чого станом на 30.06.2015 року має заборгованість в сумі 41\~859,25 грн. (а.с. 9-10). Отже всупереч обов'язкам, передбаченим ст. 150 СК України, відповідач вихованням та утриманням сина не займається, не спілкується з ним, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, хоча має таку можливість, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню цієї дитини. Водночас, як вбачається з витягу із протоколу засідання психолого-педагогічної консультації від 26.06.2014 року (а.с. 36) ця дитина має затримку психічного розвитку, загальне недорозвинення мовлення І-ІІ рівня та потребує навчання за спеціальною програмою, тобто вимагає підвищенної опіки з боку батьків. Положеннями ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікованої Постановою ВР України № 789-XII від 27.02.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З огляде на зазначене вище, суд не погоджується з письмовим висновком органу опіки та піклування від 12.11.2015 року про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, який до того ж одночасно вмотивований як відсутністю достатніх підстав для позбавлення батьківських прав, так і неможливістю встановлення місцезнаходження батька дитини, тобто є суперечливим (а.с. 21-22). Наведене дає підстави для висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів дитини, а тому може бути прийнято судом. В силу ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір, який не було сплачено позивачем при подачі позову.

Outcome: approved