Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

Позивач звернулась з позовом, який в подальшому уточнила, збільшивши розмір позовних вимог, про розподіл спільного майна подружжя, зазначивши, згідно редакції заяви від 02.02.2018 року, що з відповідачем з 20.12.2014 року по 22.07.2016 року перебували в шлюбі, під час якого було придбано спільне майно: житловий будинок з надвірними спорудами №23-б по вул.Шатрищанській м.Коростень вартістю 312500 грн., автомобіль марки Мерседес Є-230 д.н.з.[NUMBER] вартістю 130000 грн. плиту газову марки Ханса вартістю 3799,90 грн., кухонний комбайн марки Філіпс вартістю 1899,90 грн., витяжку марки Піраміда вартістю 649,90 грн., сковороду марки Тефаль вартістю 549,90 грн., кавомолку марки Делфа вартістю 249,90 грн.. Просила здійснити поділ спільного майна, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами №23-б по вул.Шатрищанській м.Коростень, 1/2 частину автомобіля марки Мерседес Є-230 д.н.з.[NUMBER], стягнути з відповідача на її користь половину вартості іншого спільного сумісного майна в сумі 9808,00 грн.. Відповідач звернувся з зустрічним позовом про визнання права особистої власності на житловий будинок, встановлення факту окремого проживання, в якому вказав, що з січня 2016 року припинив подружні стосунки з відповідачем, проживав окремо, не вів спільного з нею господарства, не мав спільного бюджету, майже постійно перебував у відрядженнях. 22.07.2016 року за власні кошти придбав житловий будинок з надвірними спорудами №23-б по вул.Шатрищанській м.Коростень вартістю 64800 грн.. Будинок було придбано за кошти, які йому було повернуто за договором позики, який було укладено в червні 2014 року. Його сукупний дохід за 2014-2016 роки становив 236326,07 грн.. Відповідач участі в придбанні будинку не приймала, оскільки не працювала без поважних причин, мала кредитні зобовязання. Оскільки будинок придбано за його особисті кошти, після припинення шлюбних відносин, то він являється його особистою власністю. Просив визнати його право особистої приватної власності на спірний будинок, встановити факт окремого проживання з позивачем з січня 2016 року. Позивач свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала. Відповідач позовні вимоги не визнав, підтримав свої зустрічні позовні вимоги. Позивач пояснила, що до 01.10.2016 року проживала з відповідачем, перебували в шлюбі, проживали в будинку її родичів, вели спільне господарство, мали спільний побут, за спільні кошти придбали будинок, автомобіль, побутову техніку. Кошти на придбання майна були спільними, вона була приватним підприємцем, також мала прибуток 10-11 тис. грн. на рік, під час придбання будинку нею давалась згода, побутова техніка доставлялась в придбаний будинок. Відповідач пояснив, що позивач не має відношення до придбання будинку, автомобіля. Будинок він придбав для власних потреб за особисті кошти, тому він є його особистою власністю, автомобіля в даний час не має, про придбання інших речей нічого не знає. Подружнє життя з позивачем було припинено на початку 2016 року. З січня 2016 по грудень 2016 року він хоча і проживав в будинку сестри позивача, однак проживали вони в різних кімнатах, він більшість часу перебував у відрядженнях, проживав у друзів. Позивач не працювала без поважних причин, про її приватну підприємницьку діяльності йому нічого відомо не було. Про продаж спірного будинку дізнався з газети, домовився з власницею, придбав для власного проживання. Коштами позивач не допомагала, в момент його придбання спільно вони вже не проживали. Вважав, що шлюб розірваний, оскільки позивач подала позов про розірвання шлюбу. Будинок придбано за його особисті кошти, які йому були повернуті як позика. В ньому позивач не проживала, ремонт не робила. Автомобіля у власності не має, користувався ним за довіреністю. Про отримання кредиту нічого не знав, згоди на нього не давав, придбаних речей не бачив. Сторони наполягали на задоволені їх вимог та відмові у задоволенні вимог іншої сторони. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Сторони перебували в шлюбі з 20.12.2014 року по 03.02.2017 року. В цей період було придбано 26.05.2016 року автомобіль марки Мерседес Є-230 д.н.з.[NUMBER], 21.06.2016 року плита газова марки Ханса вартістю 3799,90 грн., кухонний комбайн марки Філіпс вартістю 1899,90 грн., витяжка марки Піраміда вартістю 649,90 грн., сковород марки Тефаль вартістю 549,90 грн., кавомолка марки Делфа вартістю 249,90 грн., 22.07.2016 року житловий будинок №23-б по вул.Шатрищанській м.Коростень вартістю 64800 грн.. Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об′єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Відповідач наполягав на тому, що спірний будинок було придбано, хоча і в період шлюбу, однак під час окремого проживання та за належні йому особисті кошти. Відповідач в період їх шлюбу без поважних причин не працювала, кошти в придбання будинку не вкладала. Будинок він придбав за кошти, які йому були повернуті свідком [PERSON]В, якому він позичив їх ще до шлюбу. Факт позики та повернення коштів підтверджено розписками про отримання та повернення позики, показаннями свідків [PERSON], [PERSON]. Свідок [PERSON] свідчив про те, що позивач зберігав в нього 80.000 грн., які у 2014 році позичив [PERSON]. У 2016 році він почав шукати будинок для придбання. Влітку 2016 року повідомив, що йому потрібні гроші і [PERSON] має їх повернути. Він був присутній при поверненні позики. Будинок відповідач придбав, щоб проживати окремо, бо з позивачем в них погіршились стосунки після січня 2016 р.. Вони проживали окремо, відповідача говорив, що позивач подала на розлучення. Після придбання будинку відповідач робив в ньому ремонт, він йому в цьому допомагав, а позивача в будинку не бачив. Свідок [PERSON] підтвердив, що в червні 2014 року позичив у відповідача 80000 грн., які повернув у 2016 році. Той говорив, що кошти потрібні для придбання будинку. Свідок позивача [PERSON] дав показання про те, що позивач винаймала квартиру, в якій та проживала разом з відповідачем, який зробив там ремонт. Коли їх попросили звільнити житло, то вони стали шукати варіанти для придбання. Знайшли варіант на вул.Шатрищанській, придбали будинок за 300000 грн., автомобіль. Обіцяли звільнити квартиру восени 2016 року. В жовтні позивач без відома відповідача виїхала з будинку, а відповідач проживав в ньому ще місяць. В будинку залишились документи про придбання побутової техніки. Відповідач не бажав, щоб позивач працювала, однак вона працювала. Відповідач заперечив належність йому автомобіля, однак на запит суду з Територіального сервісного центру №1843 було отримано підтвердження того, що за відповідачем станом на 16.08.2017 року зареєстровано транспортний засіб MERCEDES-BENZ E230 д.н.з.[NUMBER], що підтверджено облікової карткою №92333670 від 26.05.2016 року (відповідь на запит №574 від 16.08.2017 року) . Подану відповідачем довідку того ж сервісного центру від 22.02.2018 року суд до уваги не приймає, оскільки вона не містить даних ні про зміст запиту, який направлявся до центру, ні інформації щодо нового власника транспортного засобу з 19.01.2017 року, яким відповідно до відповіді від 16.08.2017 року є саме відповідач. Право власності на автомобіль набуто 26.05.2016 року. Придбання вказаної позивачем побутової техніки на суму 10549,50 грн. 21.06.2016 року позивачем підтверджено фіскальним чеком. Проаналізувавши представлені сторонами докази, суд дійшов висновку що спірний житловий будинок було придбано за особисті кошти відповідача, які належали йому особисто, були набуті ним до шлюбу. Позивачем не доведено, що вона приймала участь у придбанні цього майна своїми коштами чи особистою працею. Оскільки відповідач взагалі заперечив належність йому майна у виді транспортного засобу, однак не заперечував факт набуття такого під час шлюбу за спільні кошти подружжя, прийшовши до висновку про наявність такого майна, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача та визнання за нею права власності на 1/2 частину такого. Позивачем доведено факт придбання під час шлюбу вказаної в позові побутової техніки, тому 1/2 частина її вартості підлягає стягненню з відповідача. В той же час, відповідачем не доведено, що в період придбання спірного майна сторони проживали окремо, тому зустрічний позов в цій частині задоволенню не підлягає. Перебування відповідача у відрядженнях було повязано з умовами та режимом його роботи, а не відносинами з позивачем. До того ж, СК України передбачено встановлення в судовому порядку не факту окремого проживання в минулий період, а встановлення режиму окремого проживання, правові наслідки якого, в тому числі і щодо придбаного в цей період майна, поширюються на майбутній період (ст.119, 120 СКУ). Враховуючи вищевказане, як первісні, так і зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання розподілу судових витрат та стягнення судового збору, оскільки відповідач звільнений від його сплати, вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Позивачем при поданні позовної заяви та уточненні позовних вимог було сплачено судовий збір в сумі 2412,50 грн., однак сплаті відповідно до заявлених вимог підлягав збір в сумі 1081,00 грн.. Відповідно до задоволених вимог позивача з відповідача підлягали стягненню понесені нею витрати на сплату судового збору в сумі 702,75 грн. Відповідач від сплати судового збору звільнений, тому судові витрати позивача у вказаній сумі підлягають відшкодуванню за рахунок державного бюджету. З позивача відповідно до задоволеної частини вимог зустрічного позову підлягає стягненню судовий збір в сумі 648,00 грн.. Оскільки позивачем було зайво сплачений судовий збір в сумі 1331,50 грн., то з цієї суми зараховується 648,00 грн. як стягнутий з неї судовий збір відповідно до задоволеної частини зустрічних позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial