Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач звернулася в вересні 2015 року до суду з вищезгаданим позовом, та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення її в квартиру [ADDRESS]. При цьому, в обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/5 ід. частина квартири [ADDRESS], згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.001.2014 року. Інші 4/5 ід. частин квартири належать відповідачам [PERSON], [PERSON] та її неповнолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/5 ід. частин кожному. Крім вказаних осіб у квартирі мешкає чоловік [PERSON] [PERSON] Після смерті чоловіка позивачки [PERSON], мешканці квартири змінили замок на вхідних дверях та не впускають її в квартиру, чим перешкоджають позивачу вільно користуватись своєю власністю. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позові та просила позов задовольнити. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, 04.10.2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєструвал шлюб. Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини [PERSON]. (а.с. 60). В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, натомість не заперечувала факту зміни замків в спірній квартирі в 2013 році. Відповідач [PERSON] надала суду заяву, в якій позовні вимоги не визнала, просила справу розглядати у її відсутності (а.с. 58). Відповідач [PERSON] надав суду заяву, в якій позовні вимоги не визнав, просив справу розглядати у його відсутності (а.с. 59). Представник 3-ої особи [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування Житомирської міської ради (а.с. 69). Заслухавши позиції сторін, допитаних свідків, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про право власності на житло № 58942 від 17.11.2008 року, посвідчено, що квартира за адресою: [ADDRESS] на праві спільної власності належить [PERSON] та членам його сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках. (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.01.2014 року, посвідчено, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], який помер 10.07.2013 року, зокрема: 1/5 ід. частини квартири [ADDRESS], є його дружина [PERSON] (а.с. 4). З технічного паспорту КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, вбачається, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Власником 1/5 ідеальної частки житла станом на 11.01.2014 року є [PERSON] (а.с. 8). Висновки ДІМ Житомирського МВ УМВС в Житомирській області від 25.03.2014 року, 15.01.2014 року, свідчать про те, що відповідачі чинили перешкоди в користування спірною квартиро. (а.с.10-12). Згідно ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України власник має право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належною йому власністю на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Здійснення права спільної часткової власності визначено статтею 358 ЦК України, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. А частиною 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов'язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Під час розгляду справи судом встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, відповідачі створюють неможливі умови для проживання позивача, чинить перешкоди в користуванні житлом. Дані обставини не заперечуються відповідачем та підтверджуються змістом висновків ДІМ Житомирського міського відділу УМВС в Житомирській області від 25.03.2014 року, 15.01.2014 року та поясненнями свідків. Судом приймається до уваги, як доказ показання допитаних свідків [PERSON] та [PERSON]В, які у судовому засіданні пояснили, що приходили разом з позивачем в спірну в квартиру, однак відповідачі її не впускали, не відчиняли двері в підїзд, прийшлось викликати наряд міліції, а в подальшому звертатися також до дільничого, щоб усунути перешкоди в користуванні квартирою. Пізніше було ще декілька марних спроб попасти до житла. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Показання допитаних свідків узгоджуються між собою та з іншими доказами, не викликають сумніву, є послідовними та вважаються судом достовірними доказами, тому суд приймає їх до уваги. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, права позивача порушені та підлягають захисту, а позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,\~

Outcome: approved