Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача та просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з квартири відповідача [PERSON] разом з її чоловіком [PERSON] . Стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] упущену вигоду в розмірі 60000,00 грн. та моральну шкоду в сумі 80000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18.08.2000 року між її матір`ю [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір оренди жилого приміщення та предметом оренди є квартира [ADDRESS] . Щомісячний платіж за оренду вказаної квартири становить 100,00 доларів США. 30.08.2002 року [PERSON] склала письмове зобов`язання на адресу [PERSON] , в якому зазначила, що вона разом зі своєю сім`єю у складі 4-х осіб проживає в [ADDRESS] , зобов`язалась щомісяця сплачувати плату в тому числі за комунальні послуги, облаштування, поточний ремонт проводити за власний рахунок. [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємицею [PERSON] є позивач та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником квартири [ADDRESS] . В березні 2018 року позивач звернулась до [PERSON] та її чоловіка з намірами збільшити орендну плату, оскільки сума в розмірі 2600,00 грн., тобто 100,00 доларів США є замалою та не відповідає ринковим цінам оренди та запропонувала орендну плату 5000-6000 грн. щомісяця. Відповідач відмовилась від сплати орендної плати в розмірі 5000-6000 грн., та зазначила, що і в подальшому буде сплачувати 100,00 доларів США. Після цього, позивач попросила відповідача разом зі своєю родиною звільнити займану квартиру, оскільки орендна плата у розмірі 100 доларів США її не влаштовує. У березні 2018 року позивач прийшла до своєї квартири, однак потрапити до неї не змогла, оскільки відповідачем були змінені дверні замки. Відповідач відмовилась надавати інший екземпляр ключів від квартири, платити орендну плату та виселятись з квартири. З приводу неправомірних дій відповідача позивач звернулась до Солом`янського УП НПУ у м. Києві, однак їй було роз`яснено, що дане питання підлягає вирішенню в судовому порядку. 17.12.2018 року на адресу відповідача було направлено адвокатський запит про підстави проживання у спірній квартири, також направлено вимогу про сплату коштів за орендну плату та звільнення квартири протягом двох місяців з моменту отримання вимоги. Однак, відповідач направила відповідь в якій зазначила, що звільняти квартиру вона немає наміру, так само як і сплачувати орендну плату, оскільки у квартирі за її з чоловіком кошти був проведений ремонт сума якого становить 613957,60 грн. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, у зв`язку з чим просила її виселити разом з її чоловіком. Крім того, вважає, що з відповідача та її чоловіка має бути стягнута упущена вигода, оскільки з березня 2018 року до моменту звернення до суду жодних оплат за користування квартирою відповідачем не вчинялось. У відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 60000,00 грн., з розрахунку 5000,00 грн. на місяць, яку позивач могла б отримати за оренду квартири. Також, внаслідок протиправних дій відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в сумі 80000,00 грн. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04.04.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 02.05.2019 року від відповідача надійшла зустрічна позовна заява. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 03.05.2019 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат капітального ремонту. 02.05.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що вона проживає у спірній квартирі понад 18 років, що підтверджує наявність двосторонньої згоди на продовження дії договору оренди квартири від 20.08.2000 року. Позивач стала правонаступником по договору оренди від 20.08.2000 року та зважаючи на те, що до 20.08.2001 року та до закінчення кожного наступного строку дії договору жодних повідомлень від орендодавця про бажання припинити дію договору не надходило, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строку. Таким чином, договір діє до 20.08.2019 року. Також зазначила, що позивачу було запропоновано оплату оренди за період з дати смерті [PERSON] до набуття права власності на квартиру [PERSON] в рахунок часткової компенсації орендодавцем вартості проведеного орендарем капітального ремонту, а тому відповідач не зобов`язана сплачувати позивачу вартість орендної плати. Вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не існує реальної загрози з боку відповідача пов`язаних з позбавленням права власності чи законного володіння. Що стосується зобов`язання, яке начебто написане нею, зазначила, що вона не пам`ятає щоб підписувала таке зобов`язання, а тому воно не може вважатись належним доказом у справі. Стосовно моральної шкоди зазначила, що позивачем не надано розрахунку моральної шкоди та доказів її завдання, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 08.05.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.08.2000 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір оренди жилого приміщення, відповідно до умов якого орендодавець передала відповідачу - квартиру [ADDRESS] для проживання. Орендна плата становить 100,00 доларів США щомісячно та усі розрахунки здійснюються в національній валюті України. Строк дії договору до 20.08.2001 року. Зазначений договір може бути продовженим за взаємною згодою сторін шляхом підписання нового договору. Встановлено, що орендодавець [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.02.2018 року, виданого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, спадкоємицею майна [PERSON] є її донька [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] оформила право власності на вищевказану квартиру 06.02.2018 року. Відповідно до ст. 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. З матеріалів справи вбачається, що 17.12.2018 року на адресу [PERSON] був направлений адвокатський запит та вимога про сплату на користь [PERSON] коштів за проживання в її квартирі з квітня 2018 року по грудень 2018 року, з розрахунку 5000,00 грн. щомісячно та з вимогою звільнити квартиру за адресою: [ADDRESS] протягом двох місяців з моменту отримання цієї вимоги. Вимога отримана відповідачем 20.12.2018 року, однак виконана вона не була. В свою чергу, відповідач направила на адресу позивача відповіді на адвокатський запит від 22.01.2019 року та 15.02.2019 року в яких зазначила, що до 20.08.2002 року та до закінчення кожного наступного строку дії договору від позивача не надходило вимоги про розірвання договору оренди, він вважається укладеним на таких саме умовах і на такий самий строк. Таким чином, на думку відповідача, договір діє до 20.08.2020 року. Стосовно орендної плати зазначила, що з дати смерті [PERSON] - [INFO] до набуття права власності на квартиру [PERSON] - 06.02.2018 року, оренда може бути оплачена в рахунок часткової компенсації орендодавцем вартості проведеного орендарем капітального ремонту, виходячи з наступного розрахунку: 639357,60 грн. вартість ремонту - 25400,00 грн. (9 місяців - відсутність плати за період до набуття права власності) = 613957,60 грн. (сума компенсації орендодавця за проведений капітальний ремонт). Суму компенсації за проведений капітальний ремонт просила перерахувати на її картковий рахунок. Позивач звертаючись з позовом до суду просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з квартири відповідача [PERSON] разом з її чоловіком [PERSON] , на що слід зазначити наступне. В судовому засіданні достовірно встановлений факт проживання [PERSON] разом зі своєю родиною у спірній квартирі та факт відмови виселення з неї. Також встановлено, що між сторонами виникла конфліктна ситуація з приводу орендної плати за квартиру та її звільнення. Зазначене підтверджується відповіддю ГУНП у м. Києві Солом`янського управління поліції від 26.04.2018 року. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком. Згідно ст. 157 ЖК України членів сім`ї житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. П. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб у будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Беручи до уваги той факт, що після отримання вимоги про звільнення спірної квартири за адресою: [ADDRESS] відповідач відмовилась її звільняти, суд приходить до висновку, що позивач має право вимагати усунення перешкод в користуванні зазначеною квартирою, шляхом виселення з квартири відповідача разом з її чоловіком. Що стосується заперечень відповідача стосовно того, що до 20.08.2002 року та до закінчення кожного наступного строку дії договору від позивача не надходило вимоги про розірвання договору оренди, він вважається укладеним на таких саме умовах і на такий самий строк, суд вважає необґрунтованими, з огляду на наступне. Згідно п. 5.3 договору оренди від 18.08.2000 року зазначений договір може бути розірваний достроково в порядку передбаченому п. 7 цього договору. Згідно п.п. а п. 7.1 договору зазначений договір підлягає розірванню, а орендар виселенню протягом трьох дні у випадку невиконання або неналежного виконання орендарем умов, передбачених, зокрема п. 3.8 договору (орендна плата). Встановлено, що відповідач не сплачує позивачу орендну плату та вважає, що вона зараховується в рахунок начебто зробленого нею капітального ремонту у квартирі [ADDRESS] . При цьому, в матеріалах справи міститься зобов`язання від 30.08.2002 року, написане [PERSON] , в якому вона взяла на себе обов`язки, зокрема, зобов`язалась проводити поточний ремонт та облаштування у квартирі за свій рахунок. Таким чином, посилання [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Що стосується її посилань на те, що вона не підписувала вказане зобов`язання та не пам`ятає як його укладала, то суд не приймає їх до уваги, оскільки воно є чинним, в судовому порядку не оскаржувалось. Отже, на думку суду, позивач яка в установленому законом порядку набула право власності на квартиру [ADDRESS] , має право вимагати виселення відповідача, у зв`язку із порушенням умов договору, зі спірного житлового приміщення. Таким чином, відповідач проживаючи у квартирі, що на даний час належить позивачу на праві власності, не сплачуючи при цьому орендну плату, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. На підставі викладеного вимоги позивача про усунення їй перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з квартири відповідача [PERSON] разом з її чоловіком [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач також просила стягнути з відповідача та її чоловіка [PERSON] упущену вигоду в сумі 60000,00 грн., посилаючись на те, що з березня 2018 року до моменту звернення до суду жодних оплат за користування квартирою відповідачем не вчинялось. У відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 60000,00 грн., з розрахунку 5000,00 грн. на місяць, яку позивач могла б отримати за оренду квартири, на що слід зазначити наступне. 03 серпня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду справи № 923/700/17 вказав, що аналіз норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди),на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди. Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12). Крім того, Верховний Суд зазначив , що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода. Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідачів збитків позивач зазначив, що в результаті протиправної поведінки відповідача, позивач отримала б ці збитки. Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає. Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Упущена вигода - це доход або прибуток, який міг би одержати суб`єкт зовнішньоекономічної діяльності в разі здійснення зовнішньоекономічної операції і який він не одержав внаслідок дії обставин, що не залежать від нього, якщо розмір його передбачуваного доходу або прибутку можна обґрунтувати. Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог і заперечень. Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спричинення збитків, необґрунтовано їх розмір, не доведено безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення упущеної вигоди. При цьому, позивач має право на стягнення неотриманої орендної плати, що була передбачена договором оренди від 18.08.2000 року, однак зазначених вимог позивачем заявлено не було. Позивач також просила стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 80000,00 грн., на що слід зазначити наступне. У відповідності до п.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданим споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як встановлено в судовому засіданні відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні своєю власністю, відмовляючись сплачувати орендну плату та відмовляючись звільнити спірну квартиру. Згідно ч. 3, ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Як роз`яснює п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Підпункт 4, п.2 цієї ж Постанови наголошує, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що оскільки у судовому засіданні знайшли своє часткове підтвердження моральні переживання позивача, пов`язані знеможливістю користування своєю власністю, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 5000,00 грн. моральної шкоди, розмір якої виходить з вимог розумності та справедливості в порядку ч.3 ст.23 ЦК України. В задоволенні решти суми моральної шкоди необхідно відмовити. Також, слід відмовити і у вимогах про стягнення моральної шкоди з [PERSON] , оскільки він не є відповідачем у даній справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору за дві вимоги немайнового характеру 1536,80 грн.

Outcome: partial