Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача та просить стягнути з останнього заборгованість по заробітній платі у розмірі 29 232,00 грн з урахуванням сплати податків, заборгованість за невикористану відпустку у розмірі 2 436,00, моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн та судові витрати. В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначила, що 26 липня 2013 року між нею та фізичною особою [PERSON] (відповідач) було укладено трудовий договір, згідно із яким, позивач влаштовується на роботу до відповідача, у салон краси «[INFO]». Згідно умов вищезазначеного договору позивач зобов'язаний сумлінно виконувати свої професійні обов'язки, у приміщенні салону краси, та у час визначений договором, а відповідач надати умови для виконання роботи, та своєчасно сплачувати заробітну плату. Розмір заробітної плати складає 1 218,00 грн на місяць. З моменту укладання договору, позивач сумлінно виконувала свої професійні обов'язки, однак відповідач, увесь час, з моменту укладання договору, не виплачував заробітної плати позивачу, та не сплачував відповідні податки із заробітної плати позивача. Також позивач не використала щорічні відпустки, внаслідок чого просить суд стягнути їх оплату у розмірі 2 436,00 грн. У судове засідання позивач не з'явилася, про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі в якій також зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи та позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України, ухвалив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов необхідно задовольнити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 26 липня 2013 року між працівником [PERSON] (позивач) та фізичною особою [PERSON] (відповідач), було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (Договір), відповідно до умов якого позивач влаштовується на роботу до відповідача на посаду перукар (а.с.8). Згідно умов вищезазначеного договору позивач зобов'язаний виконувати обов'язки перукаря у час визначений договором, а відповідач надати умови для виконання роботи, та своєчасно сплачувати заробітну плату (а.с.8). Пунктом 3 Договору визначений розмір заробітної плати і складає 1 218,00 грн на місяць. Відповідно до п.11 Договору зазначено, що заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством про прибутковий податок з громадян. Згідно зі ст. 21 КЗпП трудовий договір це є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою сторін. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що з моменту укладання договору позивач сумлінно виконувала свої професійні обов'язки. Однак відповідач увесь час з моменту укладання договору не виплачував заробітної плати позивачу та не сплачував відповідні податки із заробітної плати позивача, внаслідок чого станом на 18 травня 2015 року у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 29 232,00 грн. Також позивач не використала щорічні відпустки, внаслідок чого у відповідача існує також заборгованість перед відповідачем за 2 невикористані щорічні відпустки у розмірі 2 436,00 грн. Згідно ч. 3 ст. 15 ЗУ «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У п. 5 зазначеної постанови роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 зазначеної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на те, що відповідач жодного разу не виплачував заробітну плату позивачу, не здійснював сплату обов'язкових податків, у зв'язку з цим позивач зазнала душевних та фізичних страждань, на думку суду моральна шкода, яка заподіяна позивачу, внаслідок неправомірних дій відповідача, може бути оцінена в розмірі 1 000,00 грн. Беручи до уваги наведене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі необхідно задовольнити у повному обсязі. Відповідно до ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 326, 68 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 21, 237-1 КЗпП України, ст. 15 ЗУ «Про оплату праці», ст. 1167 ЦК України;

Outcome: approved