Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що вона є співвласником квартири [ADDRESS], інша частина квартири належить її мамі. Для усунення суперечностей в користуванні майном, між співвласниками укладено договір конкретного користування будинком від 05.07.2004. За згодою усіх співвласників квартири, в даному житлі було зареєстровано з 07.07.2004 місце проживання відповідача [PERSON], який на той час був чоловіком позивача. Спільне життя з відповідачем не склалося, з січня 2017 року почали проживати окремо, а в серпні 2017 року на підставі рішення суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Більше року [PERSON] в квартирі не проживає, інтересу до житла не виявляє, витрат по його утриманню не несе, комунальні послуги не сплачує. В добровільному порядку відповідач з реєстрації знятись не бажає. Відтак позивач вважає, що дана обставина не дозволяє їй розпоряджатися майном на власний розсуд, чим порушуються її права та інтереси, як власника майна. Окрім того, змушена нести додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. А тому, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №1 в будинку №20 по вул. Вороніхіна у місті Луцьку Волинської області. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує щодо задоволення позову, з наслідками визнання позову обізнаний. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. З копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 11) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.12) судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником будинку №20 по вул. Вороніхіна в місті Луцьку Волинської області. 05.07.2004 між співвласниками будинку №20 по вул. Вороніхіна в місті Луцьку [PERSON] (3/4 частки) та [PERSON] (1/4 частки) укладено договір конкретного користування, яким визначили порядок користування житлом (а.с. 13). За наслідками укладення такого договору, кожен із співвласників майна бере участь в утриманні лише своєї частки. В кожного із співвласників будинку наявні окремі особові рахунки та присвоєно нумерацію квартир. У власності позивача перебуває квартира [ADDRESS], що відповідає її частці у спільному майні та встановлена договором конкретного користування від 05.07.2004. За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області встановлено, що з 07.07.2004 відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 35). Крім того, дана обставина стверджується відповідними записами в будинковій книзі (а.с. 8-10). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~ Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований в спірному житлі за згодою власників житла, як член сімї позивача. Рішенням суду від 29.08.2017 (а.с. 5) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення набрало законної сили. Позивач не надавала згоду після розірвання шлюбу на подальше проживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі. Договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався. Відповідач, будучи зареєстрованим у квартирі позивача по даний час, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. З поданої відповідачем заяви про визнання позову, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не заперечуються обставини викладені в позовній заяві та факт не проживання в спірному житлі з січня 2017 року. А відтак, станом на день розгляду справи, підтверджується не проживання відповідача у квартирі позивача більше одного року. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що слід визнати відповідача [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №1 в будинку №20 по вул. Вороніхіна у місті Луцьку Волинської області. Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Задовольняючи позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд використовує права надані ст. 267 ЦПК України, щодо встановлення порядку виконання рішення суду, і вважає, що в рішенні слід вказати на те, що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Інших 50 відсотків судового збору слід стягнути з відповідача в користь позивача в порядку ч.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved