Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою № 2 у будинку № 13 на вул.Дніпровській в м.Львові та зняття його з реєстраційного обліку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона являється основним квартиронаймачем квартири № 2 у будинку № 13 на вул.Дніпровській в м.Львові на підставі ордеру № 006315 від 05 липня 1990 року, виданого Управлінням по обліку та розподілу житлової площі Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів на підставі рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 213 від 17 травня 1990 року. Відповідач протягом тривалого часу не проживає у квартирі, де вона являється основним квартиронаймачем, що підтверджується складеними актами Львівського комунального підприємства «№ 500». Враховуючи наведене, просить позов задоволити, оскільки у звязку із відсутністю члена сім'ї наймача протягом шести місяців, такий втратив право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задоволити. В судове засідання 07 квітня 2017 року представник позивача [PERSON] не зявилася, подавши при цьому заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, а тому згідно зі ст.224 ЦПК України проведено заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази у справі та оцінивши в їх сукупності, суд позовні вимоги задовольняє частково з наступних підстав. Згідно з ордером на житлове приміщення № 006315 від 05 липня 1990 року (а.с.4), основним квартиронаймачем квартири № 2 у будинку № 13 на вул.Дніпровській в м.Львові є позивач [PERSON] Як вбачається з довідки Львівського комунального підприємства «№ 500» з місця проживання про склад сімї і прописки від 09.02.2017 року № 1075 (а.с.25), у квартирі № 2 будинку № 13 на вул.Дніпровській в м.Львові зареєстрований відповідач [PERSON], як син основного квартиронаймача [PERSON] Судом встановлено, що позивач, вважаючи порушеним право на користування та розпоряджання своїм майном, просить позбавити відповідача права користування квартирою, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Дніпровська,13/2 та зняти з реєстраційного обліку відповідача, оскільки [PERSON] відсутній у даній квартирі протягом строку під час якого зберігається за ним займане житлове приміщення. Відповідно до закріплених конституційних гарантій на житло у ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Одночасно, статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння власною нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Статтею 163 ЖК України встановлено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Як вбачається з актів від 23 січня 2015 року, 27 квітня 2015 року, 28 липня 2015 року, 18 лютого 2016 року, Львівського комунального підприємства «№ 500»(а.с.6-9), складеними мешканцями квартир № 1, № 3 будинку № 13 на вул.Дніпровській в м.Львові у присутності працівників комунального підприємства, відповідач [PERSON], [INFO] з 2003 року по даний час дійсно не проживає у квартирі № 2 будинку № 13 на вул.Дніпровській в м.Львові. Згідно з вимогами ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною третьою вказаної статті передбачено випадки коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців. Однак, в ході судового розгляду жодних даних, які б свідчили про наявність передбачених ч.3 ст.71 ЖК України обставин не встановлено. Стаття 72 ЖК України передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З врахуванням того, що судом встановлено факт відсутності відповідача за вказаною спірною адресою більше шести місяців, а тому суд вважає підставною позовну вимогу позивача в частині визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, у звязку з чим її слід задоволити. В частині вимоги про зняття з реєстрації відповідача, така задоволенню не підлягає, оскільки суд не уповноважений здійснювати облік реєстрації місця проживання особи. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, - і за її межами. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про задоволення позову частково. У відповідності до положень ст.88 ЦПК України, документально підтверджені судові витрати, що понесені позивачем слід покласти на відповідача.

Outcome: approved