Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом та просить визнати, що блокуванням її електронних карток відповідач порушив умови договорів щодо використання електронних платіжних карток, чим порушив права споживача стосовно виконання умов укладеного договору; в порядку відновлення прав споживача просить зобов'язати відповідача здійснити дії спрямовані на розблокування належних позивачу електронних карток, з можливістю знімати кошти зі своїх рахунків без обмежень; визнати, що застосуванням до позивача агресивної підприємницької діяльності з боку відповідача порушено її права споживача; також просить вирішити питання про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона уклала із відповідачем два договори на відкриття та обслуговування платіжних карток. Станом на 10 грудня 2014 року на рахунках знаходилось близько 35 000 гривень, які позивачу необхідно було зняти з рахунків, але із введенням з боку відповідача обмежень розміру суми, яка може бути знята за добу, позивач змогла одержати з двох карток тільки 1400 гривень, при цьому деякі банкомати за один раз видавали за електронною карткою тільки 200 гривень, що є для позивача незручним. Враховуючи вказані обставини, позивач 12 грудня 2014 року звернулась із відповідними заявами до сьомого відділення АТ «Дельта Банка» у місті Харкові та повідомила керівника відділення [PERSON], що гроші їй потрібно одержати через касу, на що отримала відповідь, що грошові кошти видаються у розмірі 200 гривень на добу. На повідомлення позивача, що вона за невиконання її вимог буде звертатися до суду, отримала відповідь, що банк має можливість заблокувати картки і пропозицію написати нову заяву на ім'я ради директорів ПАТ «Дельта Банк» за встановленим порядком звернень. Позивач написала заяву на бланку відповідача, здала її на розгляд. В той же день, близько 17.00 год., позивач намагалась зняти 1400 гривень через банкомат, але виявилось, що картки заблоковані. При зверненні на гарячу лінію відповідача з приводу блокування карток, одержала відповідь, що мав місце електронний збій системи, який буде тривати невизначений період. 13 грудня 2014 року, 14 грудня 2014 року позивач намагалась одержати кошти через банкомат але картки були заблоковані. 15 грудня 2014 року позивач знову звернулась до [PERSON] із заявою про отримання грошових коштів через касу відділення на що отримала пропозицію або зняти 200 гривень, або гроші у більшому розмірі, але за умови що позивач «перекладе» кошти на новий депозит з обмеженням по строку виплати, з отриманням відсотків. На вказану пропозицію позивач не погодилась і звернулась до суду з позовом про захист прав споживачів, оскільки з боку відповідача мали місце порушення прав позивача та агресивна підприємницька практика по відношенню до споживача. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримав вимоги свого довірителя, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача, третя особа в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи сповіщались належним чином, тому за згодою представник позивача ухвалив про заочний розгляд за відсутності відповідача та третьої особи. Заслухавши представника позивача, дослідивши докази по справі судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 09 липня 2013 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір № 004-20542-090713 на відкриття поточного рахунку з використанням та обслуговуванням платіжної картки, на виконання умов якого позивачу була видана картка [NUMBER]. 01 жовтня 2014 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір № 003-20523-011014 на відкриття та обслуговування поточних рахунків, операції за якими можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів, на виконання умов якого позивачу видана картка [NUMBER]. В якості доказів позивач надав: заяви позивача від 12 грудня 2014 року на ім'я відповідача про видачу коштів з поточних рахунків, заява позивача від 12 грудня 2014 року на ім'я відповідача про неможливість отримання коштів з поточних рахунків через банкомат та про вирішення питання про видачу коштів через касу; чеки Сбербанку Росії та ПАТ «Дельта Банк»; листи ПАТ «Дельта Банк» № 05-2681164 від 17.12.2014 року і № 05-2821130 від 03.02.2015 року на ім'я позивача; лист Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини на ім'я позивача. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 10; ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог, на підставі доказів наданих сторонами. Статтею 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів шляхом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає в тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Суд, аналізуючи зміст заявлених вимог і надані докази приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки ст. 16 ЦК України не передбачає такого способу захисту прав як визнання певних обставин, такими що порушують його права, оскільки цивільне приватне право за своєю природою є суб'єктивним і тому суб'єкт, якому це право належить, сам суб'єктивно визначає чи мало місце порушення з урахуванням характеру допущених: невизнання, оспорювання або порушення прав, тому враховуючи положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, за якими суд розглядає справи тільки в межах заявлених вимог, суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання, що блокуванням належних позивачу електронних карток відповідач порушив умови договорів щодо використання електронних платіжних карток, чим порушив права споживача стосовно виконання умов укладеного договору, при цьому також враховує що між позивачем і відповідачем мають місце договірні правовідносини, а позивач звернулась до суду за захистом своїх прав у спосіб, який не передбачено діючим законодавством для вирішення спірних договірних правовідносин. Крім того у обраний позивачем спосіб захисту прав не підлягають задоволенню вимоги про зобов'язання відповідача здійснити дії спрямовані на розблокування належних позивачу електронних карт з можливістю знімати кошти зі своїх рахунків без обмежень, тому особа не може бути зобов'язана вчинити дію, без посилання на її конкретність, оскільки посилання «здійснити дії спрямовані на розблокування електронних карт» має широке тлумачення змісту, що є недопустимим, бо порушує права відповідача, а відповідно до п. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб, тому на підставі ч. 3 ст. 16 ЦК України суд відмовляє позивачу в задоволенні вказаної вимоги. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання, що застосуванням до неї агресивної підприємницької діяльності з боку відповідача були порушені її права споживача, оскільки позивач не довела, що з боку відповідача мали місце дії, які за нормами статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважаються агресивною підприємницькою практикою на- кшталт: примус, докучання, неналежний вплив, чи можливість впливу на свободу вибору, поведінки споживача стосовно придбання послуги та інше., тому суд відмовляє в задоволенні вказаної вимог. Враховуючи, що судом в задоволенні вимог до відповідача відмовлено, суд вважає, що за вказаних обставин відсутні підстави для задоволення вимог про відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, тому відмовляє в задоволенні і вказаних вимог. Таким чином суд повністю відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог і судові витрати відносить за рахунок держави.

Outcome: dismissed