Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати відповідача, який зареєстрований за адресою: [INFO], таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням, та зобов'язати Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Заводського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстраційного обліку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що, вона є фактичним власником будинку, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Павлоградська, 23, у якому, крім неї, є також зареєстрованим її онук відповідач [PERSON] Відповідач з 2007 року за місцем реєстрації не проживає, але, при цьому, відмовляється у досудовому порядку знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, чим порушує її права власника на дане нерухоме майно, та змушує її звернутись до суду для вирішення даного питання у судовому порядку, на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності, і, не заперечував проти заочного розгляду справи у разі неявки в судове засідання відповідача. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, за згодою позивача, відповідно до ст.224 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З вищенаведених норм чинного законодавства суд вбачає, що, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок. Згідно роз'яснень, наданих у п.33 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014р., застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно роз'яснень, наданих у п.34 вищевказаної Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. При цьому, згідно роз'яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надала суду належного та допустимого доказу, з якого можливо встановити, що, на час розгляду справи позивач є власником (єдиним) будинку, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Павлоградська, 23. Враховуючи вищевикладене, та, приймаючи до уваги, що, в порядку, передбаченому ст.391 ЦК України лише власник майна може звернутись до суду із позовом за захистом свого порушеного права шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що, не доведення позивачем тієї обставини, що саме позивач є власником спірного будинку, дає підстави суду дійти висновку, що, позивач не є особою, права та інтереси якого можуть бути захищені судом в порядку, передбаченому ст.ст.391, 405 ЦК України. Крім того, враховуючи, що, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги позивача в частині зобов'язання третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, зняти відповідача з реєстраційного обліку також є такими, що задоволенню не підлягають. Таким чином, встановивши, що, діями відповідача не порушено право власності чи законного володіння позивача, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Outcome: dismissed