Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивач звернулася в суд з цивільним позовом до відповідача, у якому просить стягувати з нього на її користь аліменти на її утримання під час вагітності та до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду. Мотивувала свої позовні вимоги тим, що 09 січня вона уклала шлюб з відповідачем, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . Станом на день подання позову до суду 21 листопада 2019 року вона перебуває на 25 тижні вагітності, відповідач матеріальну допомогу їй не надає. Повідомляє, що він є військовим та проходить військову службу у Військовій частині [NUMBER] в м. Яворів Львівської області та має постійних дохід, з огляду на що має можливість утримувати її. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 12 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 04 травня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, однак 13 лютого 2020 року подала до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала, просила розгляд справи здійснювати за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи як шляхом направлення кореспонденції на його поштову адресу, так і шляхом розміщення оголошення про його виклик у судове засідання на офіційному веб-сайті суду, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності або про відкладення судового розгляду не подав. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, суд у відповідності зі\~ст. 247 ЦПК України, розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Частинами 1, 2 статті 75 СК України встановлено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Щирецькою селищною радою Пустомитівського району Львівської області 09 січня 2018 року, стверджується, що сторони зареєстрували шлюб 09 січня 2018 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Як вбачається з довідки, виданої лікарем Щирецької міської поліклініки Комунального некомерційного підприємства Пустомитівської районної ради «Пустомитівська центральна районна лікарня» Іваничак І.С., позивач станом на 20 листопада 2019 року перебувала на 25 тижні вагітності, яка є третьою. За ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Позивач, заявляючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на її користь аліментів на її утримання жодним чином не обґрунтувала її потреби у матеріальній допомозі. Крім того позивачем не надано суду жодних належним та допустимих доказів, які підтверджували б спроможність відповідача надавати їй матеріальну допомогу у заявленому розмірі, а також не заявлено клопотань про витребування відповідних доказів з компетентних органів або у роботодавця. Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Очевидним є той факт, що станом на день винесення рішення 09 червня 2020 року пологи позивача мали б відбутися. При цьому, позивачем не надано суду жодних доказів народження дитини, зокрема, медичного свідоцтва про народження, свідоцтва про народження, з яких суд мав би можливість встановити зазначений факт. Також позивачем не надано суду доказів проживання новонародженої дитини разом з нею. Частинами 1, 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Таким чином, суд прийшов до висновку, що обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed