Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 23.07.2005 року. В шлюбі народилося четверо дітей - [INFO] син [PERSON] , [INFO] дочка [PERSON] , [INFO] син [PERSON] , [INFO] син [PERSON] . Покликається на те, що з відповідачем тривалий час не проживають як подружжя, через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та постійні образи, фізичне насилля, що відбувалося в присутності дітей. Сторони не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини припинено. Вважає, що подальше збереження сім`ї є недоцільним, шляхів для відновлення шлюбних відносин немає. Крім того, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не займається їх вихованням. В добровільному порядку вирішити питання по утриманню дітей вони не можуть. Просить суд, розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] який був укладений 23.07.2005 року, стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 1200 грн щомісячно на кожну дитину, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Позивач подала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав частково, подав суду відзив на позовну заяву. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково. Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.07.2019 року шлюб між сторонами зареєстрований 23.07.2005 року Рожищанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинської області, актовий запис № 76 (а.с. 7). Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Шлюб існує формально. При таких обставинах подальше спільне проживання і збереження сім`ї неможливе, а тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. За змістом частини другої статті 114, статті 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21 грудня 2007 року, свідоцтва серії [NUMBER] від 02.03.2009, свідоцтва серії [NUMBER] від 17.08.2011 року, свідоцтва серії [NUMBER] від 25.03.2013 року вбачається, що відповідач [PERSON] є батьком чотирьох дітей (а.с. 8,9,10,11). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. В силу ч. 1 ст. 181 СК України визначаючи розмір аліментів у частці від заробітку (доходу), частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів, суд встановив, що відповідач ухиляється надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Частиною дев?ятою статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Визначаючи, що відповідач в судове засідання не з`явився, а подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти стягнення аліментів в розмірі 1200 грн на кожну дитину, надав суду докази про його матеріальний стан, про те, що на його утриманні знаходиться мати [PERSON] , яка є особою пенсійного віку. Враховуючи прожитковий мінімум, встановлений для дитини відповідного віку, а також і те що відповідач працездатний і зобов`язаний утримувати своїх дітей, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягувати аліменти з [PERSON] в розмірі 1 197, 50 грн. щомісячно, але не менше, між 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку.

Outcome: partial