Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі ордеру №22 від 07.07.2008 року, її колишньому чоловіку, [PERSON] на сім*ю з трьох осіб було надано кімнату [ADDRESS]. На вказаній житловій площі зареєстровані: позивач, [PERSON], її колишній чоловік [PERSON] та їх спільна дитина, [PERSON], 2007 р.н. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 30.01.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. В серпні 2013 року відповідач, [PERSON] зібрав усі свої речі та виїхав зі спірного приміщення. Теперішнє місце мешкання відповідача не відоме. Посилаючись на ст..ст. 71,72 ЖК України, з метою зняття відповідача з реєстраційного обліку, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] Позивач у судове засідання не з*явилася, проте надала до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просили суд позов задовольнити та розглянути справу за її відсутності . Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Оцінивши наявні та зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідачу по справі, [PERSON], як працівнику ПП «Стройіндустрія», на сім*ю з трьох осіб, 07липня 2008 року було видано ордер за №22 на право зайняття приміщення, кімнату [ADDRESS] Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» указав, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Пунктом 17 Примірного положення передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним. Право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Аналогічну позицію висловив й Верховний Суд України в Постанові від 19.12.2011 року. З вищевикладеного вбачається, що єдиною підставою вселення позивача, [PERSON] у спірну кімнату вказаного гуртожитку, було видача [PERSON], як працівнику ПП «Стройіндустрія» ордеру на право зайняття кімнати [ADDRESS], а право позивача на проживання у спірній кімнаті є похідним від права, набутого її колишнім чоловіком на підставі отриманого ним ордеру за №22 від 07.07.2008 року, тому заявлені позовні вимоги є безпідставні. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Заявлені позовні вимоги не є вимогою щодо відновлення порушеного права в сенсі ст. ст. 15, 16 ЦК, ст. 3 ЦПК України, а відтак задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed