Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Стандарт», [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01.08.2006 р. між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») було укладено кредитний договір » № 014/0043/82/61804, відповідно до якого банк надавав позичальнику кредит у вигляді не кредитної невідновлювальної лінії з лімітом 96 700,00 доларів США зі строком повернення до 1 серпня 2016 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 01 серпня 2006 року між позивачем та банком був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рудницькою Ю.О. за реєстровим №1442, відповідно до умов якого іпотекодавець передала в іпотеку Банку нерухоме майно - однокімнатна квартира [ADDRESS]. загальною площею 39.4 кв.м. Як стало відомо позивачу, 29 квітня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний банк «Стандарт» було укладено договори про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами. В той же час, цього ж дня, ПАТ «Комерційний банк «Стандарт» відступило право вимоги за кредитним та іпотечним договорами ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс», про що внесено відповідний запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Не обмежуючись зазначеним, 29 квітня 2014 року ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» відступило право вимоги кредитним та іпотечним договорами фізичній особі [PERSON] В подальшому [PERSON] на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у Іпотечному договорі, уклав з [PERSON] договір купівлі - продажу квартири від 11.09.2014 року. В подальшому, 17 вересня 2014 року право власності на квартиру [ADDRESS], було набуто [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири. Вказані договори відступлення права вимоги позивач вважає недійсними, у зв'язку з чим позивач змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, на адресу суду направив заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача ПАТ «КБ «Стандарт» в судове засідання не з'явилися про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з'явилися, про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не підтримав та просив відмовити у їх задоволенні. З метою забезпечення позову ухвалою суду від 10.03.2016 року накладено арешт на об'єкт нерухомого майна - однокімнатну квартиру [ADDRESS], заборонивши будь-які дії будь-яких осіб, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно (квартиру [ADDRESS]). Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Судовим розглядом встановлено, що 01.08.2006 р. між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») було укладено кредитний договір № 014/0043/82/61804, відповідно до якого банк надавав позичальнику кредит у вигляді не кредитної невідновлювальної лінії з лімітом 96 700,00 доларів США зі строком повернення до 1 серпня 2016 року(а.с. 8-15). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 01 серпня 2006 року між позивачем та банком був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рудницькою Ю.О. за реєстровим №1442, відповідно до умов якого іпотекодавець передала в іпотеку банку нерухоме майно - однокімнатна квартира [ADDRESS]. загальною площею 39.4 кв.м(а.с. 16-18). За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 29 квітня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний банк «Стандарт» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним та кредитним договорами (а.с. 19-22), про що внесено відповідний запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватним нотаріусом Кисельовою Н.В. (а.с. 25-26) Також, як вбачається з наданих матеріалів, 29.04.2016 р. ПАТ «Комерційний банк «Стандарт» відступило право вимоги за кредитним та іпотечним договорами ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс», про що внесено відповідний запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень(а.с. 29-32, 35-36). 29 квітня 2014 року ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» відступило право вимоги кредитним та іпотечним договорами фізичній особі [PERSON], дана операція оформлена приватним нотаріусом Верповською О.В., про що внесено відповідний запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень(а.с. 39-42, 45-47). Окрім того, в подальшому [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі - продажу квартири від 11.09.2014 року. 17 вересня 2014 року право власності на квартиру [ADDRESS], було набуто [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування. За змістом ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Така ж норма міститься і в ст. 24 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року № 898-IV. З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, що не позбавляє сторін права додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Однак, ні у кредитному договорі, ні у договорі іпотеки, не передбачені підстави заміни кредитора, іпотекодержателя. За таких умов, можна дійти висновку про те, що відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди не передбачено договором, не є підставою для визнання недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України договорів про відступлення права вимоги, оскільки вони не суперечать вимогам ч. 1 ст. 516 ТІК України, ст. 24 Закону № 898-IV. До того ж, відповідно до п. 2.5. Договору від 29.04.2014 року передбачено, що Первісний кредитор не пізніше п'яти календарних днів з дати відступлення права вимоги за кредитним договором, а також відступлення прав за договорами забезпечення, Первісний кредитор повідомляє боржника та поручителя про факт відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення шляхом направлення повідомлення за встановленими формами. Повідомлення направляється рекомендованим листом та/або вручається іншим способом, який дозволяє достовірно довести дату відправлення повідомлення. Первісний кредитор несе відповідальність за направлення зазначених повідомлень, але не несе відповідальності за отримання боржником та/або поручителем зазначеного повідомлення та ознайомлення з їх змістом. Також, відповідно до положень п. п. 3.1.1. п. 3.1. Розділу 3 Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 29.04.2014 року передбачено, що первісний кредитор зобов'язаний протягом п'яти календарних днів після дати підписання сторонами акту приймання - передачі, повідомити іпотекодавця про відступлення права вимоги за Договором іпотеки Новому кредитору. Так, виходячи із наведених вище положень договорів про відступлення права вимоги, на виключення із загального правила щодо необов'язковості згоди боржника на заміну кредитора, іпотекодержателя у зобов'язанні. Банк 30.04.2014 року направив боржнику, іпотекодавцю, поручителю повідомлення про факт відступлення прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки та договором поруки, що підтверджується наданими копіями повідомлень. Враховуючі викладені обставини справи та те, що договори про відступлення права вимоги не суперечать вимогам ч. 1 ст. 516 ЦК України, ст. 24 Закону № 898-IV, то підстави для визнання їх недійсним в силу ст. 203 ЦК України відсутні. Також суд ставиться критично до твердження позивача стосовно того, що відповідачем було допущено істотне порушення прав позичальника, як споживача фінансових послуг, через оформлення завідомо неправдивих операцій з відступлення права вимоги, що нібито спрямовані на отримання предмета іпотеки спростовується наданими належними доказами, а саме: повідомленнями про факт відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Підставою визнання договору недійсним є недодержання вимог закону саме в момент його укладення, що узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові ВСУ від 18.08.2010 року у справі № 6-20271св10. Таким чином, договори відступлення права вимоги від 29.04.2014 року та їхні умови відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину. Згідно вивчених судом матеріалів справи, з'ясованих обставин справи які досліджені доказами, суд прийшов до висновку про відмову [PERSON] в задоволенні її позову до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Стандарт», [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги, в зв'язку з тим, що укладені між сторонами договори про відступлення права вимоги від 29.04.2014 року відповідають вимогам закону, позовні вимоги не обґрунтовані та не відповідають вимогам закону, оскільки відповідачем всупереч обставинам викладеним в обґрунтування позову надано, документи які підтверджують, що позивачу надавалася повна інформація щодо відступлення права вимоги. Позивачем не надано суду жодних доказів в обґрунтування своїх вимог, навпаки докази надані ним містять протиріччя його позовним вимогам.

Outcome: dismissed