Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, вказану в позовній заяві. Позовні вимоги позивач, [PERSON] , мотивує тим, що вона є власником комплексу нежитлових будівель, а саме: літ. «А» (зерносховище) - 151,2 кв.м., літ. «Б» свинарник - 346,4 кв.м., літ. «В» свинарник - 446,5 кв.м., літ. «Г» свинарник - 440,6 кв.м., літ. «Д» конюшня з майстернею - 81,1 кв.м., літ. «Е» корівник - 521,7 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа нежитлових приміщення відповідно до технічного паспорту складає 1987,50 кв. м., відповідно до земельних норм для обслуговування цієї будівлі необхідна земельна ділянка площею 3,0153 га, що також підтверджується технічною документацією.. Земельна ділянка відповідно до кадастрового плану виділена в натурі, встановлені межі, інтереси сусідів та інших осіб не зачіпає. Зазначені об`єкти нерухомості знаходяться на земельній ділянці, площею 3,0153 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До проведення судового засідання позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначили, що земельній ділянці, площею 3,0153 га, присвоєно кадастровий номер - 3220488300:05:008:0007. У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду та правильного вирішення справи, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , є власником комплексу нежитлових будівель, а саме: літ. «А» (зерносховище) - 151,2 кв.м., літ. «Б» свинарник - 346,4 кв.м., літ. «В» свинарник - 446,5 кв.м., літ. «Г» свинарник - 440,6 кв.м., літ. «Д» конюшня з майстернею - 81,1 кв.м., літ. «Е» корівник - 521,7 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа нежитлових приміщення відповідно до технічного паспорту складає 1987,50 кв. м., відповідно до земельних норм для обслуговування цієї будівлі необхідна земельна ділянка площею 3,0153 га, що також підтверджується технічною документацією.. Земельна ділянка відповідно до кадастрового плану виділена в натурі, встановлені межі, інтереси сусідів та інших осіб не зачіпає. Зазначені об`єкти нерухомості знаходяться на земельній ділянці, площею 3,0153 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивач неодноразово зверталася до органів місцевого самоврядування з проханням оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташовані належні їй нежитлові будівлі, на що отримував відповідь про неможливість зазначеного, у зв`язку з невизначеністю в державі, хто є розпорядником даної землі. Дані земельні ділянки входить до адміністративних меж Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Таким чином, з боку позивача були вчинені всі необхідні дії та погодження на отримання права власності на земельну ділянку, на якій розташовані належні їй нежитлові будівлі. Згідно з ч. 5 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 1-3, 5 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною другою ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч. 1 ст. 120 ЗК України). У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача- власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду № 689/26/17 від 16 червня 2020 р., при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Така правова позиція підтримана у Постановах ВС/УЦС № 364/515/19 від 26.12.2019 року та ВС/УЦС № 463/1696/15-ц від 04.02.2019 р. Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Таким чином, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на наведених ним доказах, що додані до матеріалів справи та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved