Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

Позивач звернулася до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа: Куп'янський РВ ГУ ДМС України в Харківській області про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що 03 жовтня 2011 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області ухвалив рішення, яким визнано право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] Крім того, право власності на спірну квартиру також мають [PERSON] та [PERSON] Відповідачам по справі належить по 1/3 частині спірної квартири та до цього часу вони зареєстровані за адресою: [ADDRESS], однак більш ніж 10 років тому виїхали на постійне місце проживання до Криму. На теперішній час зв'язатися з відповідачами по справі позивач не в змозі і вимушені самостійно сплачувати комунальні послуги за користування житловим приміщенням. Відповідачів не можливо знайти та зняти з реєстрації, а позивач, як власник будинку терпить через це незручності. Тому, на підставі викладеного, позивач змушена була звернутися до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України. Також зазначила, що хоче, щоб квартира повністю належала їй. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою (за закінченням терміну зберігання). Оскільки згідно з п. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Третя особа: Куп'янський РВ ГУ ДМС України в Харківській області в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву в якій просила справу розглянути у їх відсутності, при розгляді справи покладалися на розсуд суду. Тому, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи судом були встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 03 жовтня 2011 року було задоволено позов [PERSON] та визнано право власності за [PERSON] на 1/3 частину квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] (а.с. 5-6, 7). 10 вересня 2015 року було складено акт не проживання громадян [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] більш ніж 10 років. Акт було складено в присутності мешканців квартир [ADDRESS] і [ADDRESS] (а.с. 8). Технічний паспорт на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] було складено на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 21 листопада 2011 року. В техпаспорті на квартиру записано, що власниками являються [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині у кожного (а.с. 10-12). На момент звернення до суду заборгованість за постачання природного газу у спірну квартиру складала 0 грн., що підтверджується ксерокопією довідки регіональної газової компанії Харківгаз (а.с. 13-14). Право власності на квартиру також підтверджується довідкою з КП Куп'янське БТІ за №532 від 29 жовтня 2015 року, яка надійшла до суду на підставі судового запиту. В довідці зазначено, що власниками квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] являються [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині у кожного (а.с. 38). Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ проведено узагальнення судової практики розгляду судами спорів, що виникають із договору найму жилого приміщення, відповідно до даного узагальнення здійснення людиною свого природного права на життя пов'язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] зареєстрований у встановленому законом порядку в спірній квартирі [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають право власності по 1/3 частині кожен на зазначену квартиру. За даною адресою не проживають протягом останніх десяти років. Однак, діючим законодавством України передбачена можливість виселення та позбавлення права користування житловим приміщенням лише наймача та (або) членів його сім'ї, або членів сім'ї власника квартири, в нашому випадку відповідачі самі є власниками по 1/3 частини квартири. Тому, згідно положень цивільного законодавства України та ст.ст. 41, 47 Конституції України, власника квартири не можна позбавити права користування особистим майном. Крім того, згідно відповіді ГУ ДМС України в Харківській області, відповідач [PERSON] взагалі не зареєстрований в спірній квартирі. Тому, на підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовної заяви.

Outcome: dismissed