Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Калінінської районної у м. Донецьку ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон. Подану позовну заяву позивач обґрунтувала тим, що вона з 20 липня 2007 року по 14 червня 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. від якого вони мають сина - [PERSON], [INFO]. З 2012 позивач з відповідачем мешкають окремо. За домовленістю сторін, після розлучення, син залишився мешкати з позивачем. Вихованням та оздоровленням сина займається позивач. Крім відпочинку на території України, вона має намір оздоровлювати свою дитину за межами країни, а саме виїжджати за кордон для оздоровлення та навідування родичів родини, котрі мешкають у Російській Федерації. На протязі 2013 року позивач зверталась до відповідача з проханням надати їй дозвіл на виїзд дитини до Російської Федерації для оздоровлення, розширення його світогляду та навідування родичів, але відповідач їй відмовив. Позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам їх спільної дитини. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяви та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Крім того [PERSON] суду пояснила, що раніше вона завжди вивозила дитину на оздоровлення до АР Крим, однак на теперішній час це неможливо з огляду на політичну ситуацію, яка склалась в Україні, тому вона їде к родичам в Російську Федерацію. При цьому позивач також зазначила, що вона планує подорож на період: з 30 квітня 2014 року по 05 травня 2014 року; з 05 липня 2014 року по 20 липня 2014 року. Також позивач суду пояснювала, що намір виїхати на постійне місце проживання в Російську Федерацію разом із своєю малолітньою дитиною відсутній, вона має постійне місце роботи - Фінансове управління Донецької міської ради. У зв'язку із специфікою роботи - систематичними звітами, вона має можливість виїхати з дитиною під час травневих свят, а також у липні місяці поточного року. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти вивезення дитини за межі України, мотивуючи свою відмову тим, що у позивача є інший чоловік, якому він не довіряє, а також в нього є побоювання щодо можливості «продажу його дитини на органи». Інших мотивів відмови у наданні дозволу на вивезення малолітньої дитини за кордон суду не повідомив, доказів своїх побоювань суду не представив, зал судового засідання покинув під час розгляду справи по суті. Доводи позивача щодо одноособової участі у оздоровленні дитини [PERSON] та її матір'ю - бабусею дитини, не спростував. Перед видаленням із зали судового засідання [PERSON] попросив суд повідомити про наступну дату слухання справи, нехтуючи як строками розгляду справи, які визначені ст. 157 ЦПК України, так і інтересами своєї дитини, не беручі до уваги доводи позивача, а також витрати, які понесені позивачем на придбання авіаквитків та заплановану подорож на період травневих свят. Згідно статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 8 Цивільного кодексу України визначає законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи. Суд вирішує справи відповідно до Конституції України законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Частиною 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Згідно п. 2 ч. 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п.п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків можливий за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України, громадянина , який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], про що свідчить копія долученого до матеріалів справи свідоцтва про народження серії [NUMBER], яке було видано Відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції м. Донецька. Як вбачається судом із долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], яке було видано Відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції м. Донецька та рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 14 червня 2012 року, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі в період з20 липня 2007 року по 14 червня 2012 року. Судом також встановлено, що позивачем на своє ім'я та ім'я дитини, були придбані авіаквитки із датою вильоту 30 квітня 2014 року з аеропорту м. Донецька, приліт 30 квітня 2014 року до аеропорту Домодедово, м. Москва, Російська Федерація, виліт у зворотному напрямку - 04 травня 2014 року. На підтвердження свого постійного місця роботи на посаді економіста 1 категорії сектору по контролю за енергоносіями, пільгами та субсидіями населенню відділу бюджету та фінансів невиробничої сфери Виконавчого комітету Донецької міської ради, надала копію посвідчення № [NUMBER], яка долучена до матеріалів справи. В свою чергу відповідач, не повідомив суду, ані про наявність свого постійного місця роботи, ані про його плани відпочинку та оздоровлення його малолітньої дитини у 2014 році. При цьому, у судовому засіданні відповідачем не було повідомлено будь-яких об'єктивних даних, що позивач має намір виїхати на постійне місце проживання за кордон або заподіяти шкоду здоров'ю дитини. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо ненадання згоди на виїзд до Російської Федерації малолітнього [PERSON], [INFO], на травневі свята, є такими, що суперечать інтересам дитини, при цьому, приймаючи до уваги термін виїзду за межі України позивача з дитиною, суд вважає за доцільне задовольнити позовну заяву, надавши дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України з 30 квітня 2014 року по 04 травня 2014 року включно, допустив негайне виконання рішення суду в частині. Також, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо ненадання згоди на виїзд до Російської Федерації малолітнього [PERSON], [INFO], на оздоровлення, є такими, що суперечать інтересам дитини, при цьому, приймаючи до уваги термін виїзду за межі України позивача з дитиною, суд вважає за доцільне задовольнити позовну заяву, надавши дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України з 05 липня 2014 року по 20 липня 2014 року включно. Згідно ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial