Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки належних позивачу при звільненні сум, який складає 21 933,38 грн., а також завдану відповідачем моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що, наказом № 2733-к від 10.12.2013р. її було звільнено з посади заступника головного бухгалтера Державного підприємства «38 Відділ інженерно-технічних частин». При цьому, при її звільненні відповідач не здійснив остаточний розрахунок належних їй сум. Враховуючи, що, відповідний розрахунок був здійснений лише 27.03.2014р., просить суд на підставі ст.47, 117 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки належних звільненому працівникові сум. Крім того, посилаючись на ст.237-1 КЗпП України просить суд стягнути з відповідача завдану їй моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій зазначив, що підтримує позов у повному обсязі, та просить суд провести розгляд справи за його відсутності, та не заперечує проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача. В судове засідання представник відповідача не з'явився, надав суду письмові заперечення на позов (а.с.18-20), у яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що, позивачем порушено визначений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, і, при цьому, позивачем не порушено питання щодо поновлення судом процесуального строку для звернення до суду. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. В ході судового розгляду, з урахуванням наданих суду доказів, було встановлено, що, згідно запису у трудовій книжці позивача, наказом № 2733-к від 10.12.2013р. позивача звільнено з посади заступника головного бухгалтера Державного підприємства «38 Відділ інженерно-технічних частин». Як вбачається з виписки з карткового рахунку позивачки, остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачкою був проведений відповідачем після звільнення останньої, а саме 27.03.2014р. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Разом з цим, як зазначає позивач, та вбачається з матеріалів справи, саме з вини відповідача при звільненні позивачки останній не було виплачено усі суми, що належали їй від підприємства відповідача. Згідно роз'яснень, наданих у п.21 Постанови Верховного Суду України N 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно п.8. Постанови Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки, наданої відповідачем (а.с.24), середньоденна заробітна плата позивача складала 245,18 грн. Враховуючи положення п.8 Постанови Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», суд, виходячи з того, що середньоденна заробітна плата позивача складала 245,18 грн., приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, так як передбачений ч.2 ст.117 КЗпП України середній заробіток за весь період затримки розрахунку з позивачем складає: 245,18 грн. х ( 21+20+18) 75 робочих дня за період з 10.12.2013р. по 27.03.2014р. = 18 388,50 грн. Таким чином, в ході розгляду справи судом встановлено, та підтверджено наявними у справі доказами, факт порушення відповідачем строків виплати позивачці заробітної плати при її звільненні, на підставі чого суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачки в частині стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати сум. При цьому, враховуючи положення ч.2 ст.233 КЗпП України, а також висновки Конституційного суду України, викладені у Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України N 9-рп/2013 від 15.10.2013р., суд дійшов висновку, що, позивач за захистом порушеного права звернувся до суду у межах строку, встановленого ч.2 ст.233 КЗпП України, відповідно до чого підстави, зазначені відповідачем для відмови у позові є відсутніми. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди - суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 зазначеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як на підставу своїх позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, позивачка посилається на втрату нею звичних життєвих зв'язків, на підставі чого просить суд стягнути з відповідача завдану відповідачем моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. Будь-яких доказів на підтвердження завдання відповідачем моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. - позивачка суду не надала. Відповідно до змісту ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Встановивши в ході розгляду справи факт порушення відповідачем строків виплати позивачці всіх сум, що належали останній на час її звільнення з підприємства відповідача, суд приходить до висновку про часткове обґрунтування позивачкою позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, та вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 500 грн. Таким чином, встановивши в ході розгляду справи, що, дійсно мали місце обставини, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, суд, задовольняючи вимоги позивача частково, та, враховуючи, що, позивача звільнено від сплати судових витрат, на підставі ст.88 ЦПК України вважає необхідним стягнути судові витрати на користь держави з відповідача, у розмірі, встановленому ст.4 ЗУ «Про судовий збір» від 08.07.2011р.

Outcome: partial