Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, третіх осіб про демонтаж самовільно здійсненої прибудови до будинку [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона будучи власником однокімнатної квартири [ADDRESS], позбавлена можливості встановлення автономної каналізації до квартири, яка не каналізована, оскільки відповідачем самовільно, без жодних дозволів, належно погодженої та затвердженої проектної документації, за відсутності документа про право на земельну ділянку, здійснено на ній прибудову до будинку. З приводу порушених її прав вона неодноразово зверталася в різні органи місцевого самоврядування із скаргами, і їй відомо, що розпорядженням Личаківської районної адміністрації від 07.05.2013 року № 199 було визнано здійснену відповідачем прибудову самовільною, з порушенням вимог ст.8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», та такою, що підлягає демонтажу. Крім цього, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07.05.2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24.07.2014 року, задоволено позов Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, та зобов'язано [PERSON] демонтувати самовільно збудовану прибудову до будинку [ADDRESS]. Однак зазначила, що на даний час відповідачем добровільно рішення суду не виконано, самовільну прибудову не демонтовано, а в примусовому порядку рішення суду не виконується через відсутність коштів у Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради. В той же час існуванням спірної добудови порушуються її права як власника нерухомого майна, вона тривалий час позбавлена можливості підвести каналізацію до своєї квартири, маючи фінансову можливість оплатити будівельні роботи з демонтажу незаконної прибудови, не може її реалізувати, так як не є стороною виконавчого провадження. Тому просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з аналогічних мотивів. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, причин неявки суду не повідомив, оскільки за зареєстрованим місцем проживання відповідач судову кореспонденцію не отримував, і така поверталася за закінченням терміну зберігання, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку визначеному ч.9 ст.74 ЦПК України, через оголошення у пресі. Зважаючи на те, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а належно повідомлений про розгляд справи відповідач в судове засідання не з'явився повторно, суд вважає, що відповідно до ст.224 ЦПК України, справу слід розглянути у його відсутності, постановивши заочне рішення. Представник третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради Михальська-Гибрик І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вказала, що дійсно розпорядженням Личаківської районної адміністрації від 07.05.2013 року № 199 було затверджено висновок міжвідомчої комісії від 12.03.2013 року та здійснену відповідачем [PERSON] прибудову до будинку [ADDRESS] визнано самовільною. В подальшому вони зверталися з позовом в суд, рішенням якого від 07.05.2014 року відповідача зобов'язано вказану прибудову демонтувати. На даний час рішення суду набрало законної сили та скеровано до примусового виконання, оскільки відповідач добровільно вказану прибудову відмовився демонтувати. Однак, через відсутність бюджетних асигнувань на вказані цілі, вони були позбавлені можливості оплатити вартість робіт з демонтажу вказаної прибудови, у зв'язку із чим рішення суду тривалий час не виконується, його виконання планується на 2016 рік. В той же час, оскільки вказаною прибудовою порушуються права позивача, як співвласника будинку, а тому не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Треті особи Львівська міська рада та Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області в судове засідання явку своїх представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від представника Львівської міської ради поступило клопотання про розгляд справи у його відсутності, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області причин неявки свого представник не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд позов задовольняє з таких підстав. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 07.05.2013 року № 199 «Про самочинно здійснену прибудову до буд. [ADDRESS]» (а.с.28) визнано, що прибудова до будинку [ADDRESS] здійснена [PERSON] самовільно, з порушенням ст.8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у зв'язку з чим прибудова підлягає демонтажу. Запропоновано [PERSON] демонтувати самочинно здійснену прибудову до будинку у двотижневий термін з дня отримання розпорядження. Рішенням Личаківського районного суду від 07.05.2014 року (а.с.4-5), залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24.07.2014 року (а.с.6-7), задоволено позов Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, зобов'язано [PERSON] демонтувати самовільно здійснену прибудову до будинку [ADDRESS]. Вказаними судовими рішеннями, зокрема встановлено, що будівництво відповідачем спірної прибудови є самочинними, оскільки проводилося без належно розробленої та затвердженої проектної документації, без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснене на земельній ділянці, що йому не належить на праві власності. Власником земельної ділянки є територіальна громада м.Львова в особі Львівської міської ради. Крім цього, прибудовою порушено права третіх осіб щодо надання можливості на облаштування каналізації квартири, які відповідачем не усунуті. Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. За наведених обставин, суд приходить до переконання про те, що обставини самовільного будівництва відповідачем прибудови до будинку [ADDRESS], і порушення таким прав позивача у даній справі, як співвласника будинку, а саме квартири у ньому, шляхом створення перешкод їй у проведенні каналізації до будинку, є встановленими іншим судовим рішенням у цивільній справі, де відповідач був стороною у справі, і не потребують додаткового доказування в даному судовому розгляді. Одночасно, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмежений у його здійсненні. Крім цього, у відповідності до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, незважаючи на те, що рішенням суду від 07.05.2014 року уже вирішено питання щодо демонтажу спірного самовільного будівництва, проте таке будівництво на даний час порушує права позивача, оскільки вона позбавлена можливості провести каналізацію до своєї квартири, а тому суд переконаний, що її позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають до задоволення. Крім цього, у попередній судовій справі позивач була залучена до участі в якості третьої особи. Позиція суду про те, що позивач вправі заявити самостійні вимоги про демонтаж самочинного будівництва відповідає правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 19.11.2014 року у справі № 6-180цс14, що підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України про те, що у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за вимогами про демонтаж самочинного будівництва можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. У зв'язку із наведеним, суд приходить до переконливого висновку про те, що позов слід задоволити у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, слід покласти на відповідача.

Outcome: approved