Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що з 18 вересня 2000 року вона працювала на посаді кореспондента в КП Тростянецької райради «Редакція районної газети «Новини Тростянеччини». 9 грудня 2013 року вона, згідно наказу №37 від 09.12.2013 року, була звільнена з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Вона не є членом профспілки, тому її звільнення не було погоджене з профспілковою організацією. Позивач вважає, що звільнення її з роботи є незаконним, оскільки проведено з порушенням встановленого законом порядку та упередженим, тому вона і звернулася з до суду з даним позовом, в якому просила поновити її на роботі на посаді кореспондента КП Тростянецької райради «Редакція районної газети «Новини Тростянеччини» та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 10 грудня 2013 року по день поновлення її на роботі. Згодом позивач доповнила свої позовні вимоги та просила стягнути на її користь моральну шкоду в сумі 1800 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її робота в редакції була для неї цікава і захоплююча, вона була змістом і спрямованістю її життя. Несправедливість по відношенню до неї, яка виразилася в упередженому ставленні та звільненні за скороченням, принизила і образила її. Вона не може знайти в собі сили для поновлення свого звичного життєвого укладу, втратила спокій і сон, виникли проблеми зі здоров'ям, постійно підвищується кров'яний тиск та постійно турбують головні болі. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, просила їх задовольнити, при цьому пояснила, що вважає її звільнення незаконним, що під час її звільнення ніяких змін в організації, де вона працювала, не відбувалося, не було ніяких причин для звільнення за скороченням чисельності або штату працівників, до документально це нічим не підтверджується. Окрім цього, їй не було видано на руки письмове повідомлення про скорочення її посади і звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням посади, не було запропоновано іншу роботу ні в редакції районної газети, ні в структурі Тростянецької районної ради, яка є засновником районної газети «Новини Тростянеччини». Також у неї не утримання перебуває неповнолітня дитина - син [PERSON], 1998 року народження, який навчається в 9 класі, вона не перебуває в шлюбі, її сім'я складається з двох осіб, тобто не має інших осіб із самостійним заробітком. У зв'язку з цим вона вважає, що має переважне право на залишення на роботі або на іншу роботу, яку їй не запропонували, а також вважає, що внаслідок звільнення з роботи з порушенням її цивільного і трудового права та порядку звільнення, передбаченого чинним законодавством, їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 1800 грн. Представник позивача в судовому засіданні вимоги довірителя підтримав та просив задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, свої заперечення обґрунтовував тим, що засновником редакції газети є Тростянецька районна рада, від якої надійшов лист про збитки підприємства та необхідність проведення заходів стосовно виходу із скрутного матеріального становища. На нараді було поставлено питання про скорочення штату. Позивач працювала в редакції на 0,75 ставки на посаді кореспондента по рекламі, журналістських матеріалів не готувала. Окрім цього, позивач невідповідально ставилася до своєї роботи, пропускала рекламу, за що їй була винесена догана. Про звільнення її попереджували, нової посади не пропонували. На момент звільнення [PERSON] в редакції була вакантна посада оператора, але у позивача не було навиків для виконання цієї роботи. Суд, вислухавши позивача, представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що на підставі рішення Тростянецької районної ради Сумської області 24 скликання від 22 грудня 2004 року було засновано Комунальне підприємство Тростянецької районної ради «Редакція районної газети «Новини Тростянеччини», яке є виробником друкованого засобу масової інформації. Засновником є Тростянецька районна рада, що підтверджується копією статуту КП «Редакція районної газети «Новини Тростянеччини» (а.с.23-30). З 18 вересня 2000 року позивач була прийнята на роботу в редакцію газети «Наш Тростянець» (теперішня назва КП «Редакція районної газети «Новини Тростянеччини») на посаду завідуючої відділом реклами і розповсюдження (наказ №118 від 18.09.2000 р.), з 03.01.2002 року переведена на посаду кореспондента по рекламі (наказ №15 від 03.01.2002 р.), з 31.12.2004 року на підставі вищезазначеного рішення районної ради від 22.12.2004 року призначена на посаду кореспондента КП Тростянецької районної ради «Редакція районної газети «Новини Тростянеччини» (наказ №114 від 31.12.2004 р.), що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.2). На підставі наказу №37 від 09.12.2013 року [PERSON] була звільнена з посади кореспондента згідно п.1 ст.40 КЗпП України в зв'язку із скороченням штату, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.44). Згідно п.1 ч.1 та ч.2 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Відповідно до п.п.2,3 ч.2 ст.42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачає, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація,реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації,скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці,про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. З метою забезпечення економічної стабільності і недопущення збитковості в роботі та заборгованості по обов'язковим платежам (а.с.33,34), з метою упорядкування штатного розкладу до функцій, в необхідності яких є потреба і вивільнення від посад, необхідність яких не є нагальною, редактором КП Тростянецької райради «Редакція районної газети «Новини Тростянеччини» був виданий наказ за №37 від 07.10.2013 року про скорочення з 09.12.2013 року посади кореспондента по рекламі в розмірі 0,75 посадового окладу. Про наступне звільнення [PERSON] була попереджена, про що свідчить її підпис в даному наказі (а.с.14). Отже, судом встановлено, що позивач про наступне своє звільнення була попереджена за 2 місяці до звільнення. Згідно ч.2 ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як вбачається із штатного розкладу працівників редакції «Новини Тростянеччини» станом з 1 грудня 2013 року в редакції газети була вакантна посада оператора комп'ютера з посадовим окладом в розмірі 0,75 (а.с.12), яку,як пояснила позивач їй не було запропоновано, а також не було запропоновано іншу роботу в структурі Тростянецької районної ради як засновника районної газети «Новини Тростянеччини». Представник відповідача з цього приводу в судовому засіданні пояснив, що дійсно була вакантна посада оператора комп'ютера, але [PERSON] її не пропонували, оскільки вона не мала навичок для роботи на цій посаді. Суд не може погодитися з таким твердженням представника відповідача, оскільки, відповідно до ст.49-2 КЗпП відповідач одночасно з попередженням про звільнення зобов'язаний був запропонувати [PERSON] посаду, яка була на той час вакантною, а саме посаду оператора комп'ютера чи іншу роботу в структурі Тростянецької районної ради, яка є засновником районної газети «Новини Тростянеччини». Суд вважає, що відповідач ущемив [PERSON] в трудових правах, що є порушенням чинного законодавства з боку відповідача. Крім того, під час звільнення [PERSON] відповідачем не було враховано переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, а саме п.п.2,3 ч.1 ст.42 КЗпП України, оскільки позивач пропрацювала в редакції газети тривалий час, на утриманні має неповнолітню дитину- сина [PERSON],[INFO], який навчається школі (а.с.3,11) та в її сім'ї немає інших працівників із самостійним заробітком. Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] з посади кореспондента КП «Тростянецької районної ради «Редакція районної газети «Новини Тростянеччини» відбулося без законної підстави та в порушення вимог чинного трудового законодавства, а тому позивач підлягає поновленню на роботі в цій посаді з 10 грудня 2013 року. Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв.Постановою КабМіну за №100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з п.5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку,що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2 місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Як вбачається з довідки про заробітну плату [PERSON] за останні місяці перед звільненням їй нараховувалася заробітна плата (яка враховується для розрахунку середньої зарплати) в жовтні 2013 року - 1287 грн., в листопаді 2013 року - 1287 грн. (а.с.6), тобто позивач відпрацювала в жовтні 2013 року -23 дні, в листопаді 2013 - 21 день, а всього 44 дні та її середньоденна заробітна плата склала 58 грн.50 коп. (1287+1287=2574/44=58,50). Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу склала суму в розмірі 2574 грн. (грудень 2013 р. - 16 днів х 58,50 = 936, січень 2014 р. -22 дні х 58,50 = 1287, лютий 2014 р. - 6 днів х 58,50 = 351; 936+1287+351 = 2474 грн.), яку суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] за відрахуванням передбачених обов'язкових платежів із заробітної плати. Окрім цього, позивач, в своїх доповненнях до позовних вимог, просила стягнути з відповідача завдану їй моральну шкоду в сумі 1800 грн., посилаючись на те, що несправедливість по відношенню до неї, яка виразилася в упередженому ставленні та звільненні за скороченням, принизила і образила її; вона не може знайти в собі сили для поновлення свого звичного життєвого укладу, втратила спокій і сон, виникли проблеми зі здоров'ям, постійно підвищується кров'яний тиск та постійно турбують головні болі. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв'язків, неможливості продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п.9 вищезазначеного Пленуму розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням всіх встановлених обставин, суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, є завищеним та таким, що не відповідає критеріям оцінки моральної шкоди, а тому оцінює завдану [PERSON] моральну шкоду в сумі 200 грн., яку необхідно стягнути з відповідача на її користь. У відповідності до ст.88 ЦПК України, суд при постановленні рішення вирішує питання судових витрат, а тому враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial