Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та право на реєстрацію цього права власності та отримання свідоцтва про право власності на даний житловий будинок з господарськими спорудами, який раніше належав [PERSON], [INFO], окпп № [NUMBER]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.05.1997 року позивач та її чоловік вирішили придбати житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], який належав [PERSON] та заплатили йому відповідну суму грошей, після отримання яких, останній пообіцяв офіційно оформити договір купівлі-продажу даного будинку. До кінця травня 1997 року [PERSON] вивіз з вказаного будинку всі свої речі та переїхав жити до дітей, а позивач з чоловіком переїхали жити в придбаний будинок. З цього часу позивач та її чоловік володіли та користувалися придбаним будинком, користувалися присадибною земельною ділянкою та поступово протягом багатьох років ремонтували та добудовували придбаний будинок. Фактично з кінця травня 1997 року [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS], більше ніколи не проживав і не з'являвся, однак до 2001 року формально продовжував бути зареєстрованим у придбаному позивачем будинку. [PERSON] помер [INFO]. За час проживання позивача в будинку ніхто не пред'являв до неї жодних претензій щодо володіння цим будинком, ніхто ним не цікавився. Прав інших осіб вона не порушує. Таким чином, вона (позивач), більш ніж 10 років безперервно, добросовісно і відкрито володіє та користується будинком та господарсько-побутовими спорудами за адресою: [ADDRESS], сплачує за електроенергію та за користування землею. Вважає наявними достатні підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву, відповідно до якої просив суд розглядати справу без його участі та участі позивача та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач Соколівська сільська рада Кіровоградського району Кіровоградської області свого представника у судове засідання не направила, проте надала суду письмову заяву (відзив на позовну заяву), в якій просила розглянути справу без участі їх представника, проти позову не заперечують. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що із архівної довідки ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 06.11.2017 року за № 41964 вбачається, що будинок за адресою: [ADDRESS], зареєстрований за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 10.12.1988 року, виданим виконавчим комітетом Назарівської сільської ради та зареєстровано Кіровоградським БТІ від 10.12.1988 року (а.с.11). 21 травня 1997 року [PERSON], в присутності своїх односельців та свідків: [PERSON] та [PERSON], отримав від чоловіка позивача 3300 доларів США в рахунок продажу будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується його власноручною розпискою, копію якої, засвідчено в.о. старости територіального відділення № 5 Соколівської сільської ради Кіровоградського району і області Коханською М.П. 12.12.2017 року (а.с. 9). Даний факт також підтверджується наданими до суду письмовими поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], засвідченими належним чином в.о. старости територіального відділення № 5 Соколівської сільської ради Кіровоградського району та області Коханською М.П. (а.с. 20-22). Довідка виконавчого комітету Соколівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області № 11215 від 15.03.2018 року (а.с.18) свідчить, що [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], з 21.05.1997 року. Довідка виконавчого комітету Соколівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області № 12415 від 15.03.2018 року (а.с.19) свідчить, що [PERSON], [INFO], дійсно був зареєстрований до 2001 року за адресою: [ADDRESS], а з 2001 року був виписаний з даної адреси у зв'язку із переїздом. З наданого Кіровоградським районним відділом Державної реєстрації актів цивільного стану повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00020637990 від 25.07.2018 року, встановлено, що [PERSON], помер [INFO] (а.с.41). Відповідно до відповіді Кіровоградської районної державної нотаріальної контори від 20.09.2018 року, вих. № 881/01-09 встановлено, що після смерті [PERSON], померлого [INFO] до Кіровоградської районної державної нотаріальної контори заяв про прийняття спадщини не подавалось, свідоцтв про право на спадщину не видавалось. Крім того, позивачами надано копію договору про користування електричною енергією № 2002025 та додаткову угоду про користування електричною енергією від 17.05.2011 року, з яких вбачається, що вони укладені зі споживачем [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.25,26). Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Таким чином, зваживши у сукупності наведені вище обставини, які підтверджують, що позивач з 1997 року відкрито, добросовісно та безперервно користується нерухомим майном, постійно доглядає за будинком, сплачує всі необхідні платежі по утриманню будинку, виконувала інші роботи по догляду за будинком, крім того відсутні будь-які претензії інших осіб, визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому позовна вимога про визнання права на реєстрацію права власності та отримання свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок, задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд вважає можливим залишити витрати по фактично понесеним. На підставі ст.ст.15, 16, 328, 344 ЦК України та

Outcome: partial