Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач - [PERSON] , [INFO] є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрована та проживає. Виділення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва по [ADDRESS] було здійснено ще в 1958 році, а саме 13.01.1958 року на підставі Рішення Виконавчого комітету Долинської районної Ради народних депутатів трудящих №9 було виділено [PERSON] (колишній власник) земельну ділянку для індивідуального будівництва площею 600,0 кв.м.. На підставі вказаного рішення колишньому власнику [PERSON] 07.03.1958 року було передано земельну ділянку, разом з закріпленими на ній геодезичними знаками, загальною площею 600,0 кв.м. про що складено було відповідний Акт. 15 листопада 1962 року було складено та затверджено Садибний план (схему) відповідно до якої видно, що на земельній ділянці загальною площею 600,0 кв.м. був житловий будинок та колодязь. З 02.10.1963 року власником вказаного будинку був [PERSON] (колишній чоловік). У 1984 році на підставі Рішення народного суду м.Долинська від 30.01.1985 року справа № 2-34 позивач стала власником цілого домоволодіння [ADDRESS] . 15.02.1985 року позивачу було видане Реєстраційне посвідчення про те, що даний будинок був за нею зареєстрований на праві особистої власності. 15 червня 1984 року Виконавчим комітетом Долинської міської ради було прийняте Рішення №251 «Про самовільне будівництво гр. [PERSON] по [ADDRESS] », яким: Узаконено за гр. [PERSON] сіни - «а», л/кухню «В», сарай-Д, гараж-Г по [ADDRESS] ». Детальний план житлового будинку та надвірних споруд, вигляд їх розміщення на земельній ділянці розміром 600,0 кв.м. детально відображені в Технічному паспорті на житловий будинок [ADDRESS] від 26.03.1984 року. В Технічному паспорті відображені дати забудови будівлі і споруд, а саме: - житловий будинок - 1963 р. - літ. «А»; сіни - 1963 р. - літ. «а»; сіни - 1969 р. - літ. «а?»; ганок - 1969 р. - літ. «кр»; літня кухня - 1969 р. - літ. «В»; гараж - 1973 р. - літ. «Г»; - льох - 1969 р. - літ. «Б»; - сарай - 1975 р. - літ. «Я»; - вбиральня - 1964 р. - літ. «Ж»; -паркан - 1969 р. - літ. «N»; - вимощення - 1970 р. - літ. «І»; -криниця - 1958 р. - літ. «к» В Технічному паспорті також чітко видно, що межа присадибних ділянок проходить на певній відстані від мого житлового будинку позначеного літ. «А» та літньої кухні позначеної літ. «В» та по периметру житлового будинку мається вимощення на щебневій основі асфальт відповідно до експлікації. В 1990 році позивачем, був побудований димохід . Поруч з будинком позивачки по [ADDRESS] , по сусідству знаходиться будинок [ADDRESS] власником якого є відповідач - [PERSON] . 02 липня 1996 року Долинською міською Радою народних депутатів було видано [PERSON] , який мешкає в [ADDRESS] Державний акт на право приватної власності на землю (далі-державний акт) площею 0,16 га. в межах згідно з планом. Земля була передана йому для обслуговування житлового будинку 0,1 га., та ведення господарства 0,06 га. В Плані зовнішніх меж земельної ділянки відображена межа по сусідству з будинком позивача, без врахування розміщення будинку позивачки та прибудинкової території біля нього. Позивач вважає, що Долинська міська рада з порушенням вимог чинного законодавства передала у приватну власність [PERSON] , земельну ділянку а саме ту, яка знаходиться під її будинком, і іншими надвірними спорудами. Такі дії Долинської міської ради, порушили її права та інтереси, як користувача земельної ділянки так і власника нерухомого майна. З моменту видачі Державного акту [PERSON] останній посилається на те, що його земельна ділянка є приватизованою в 1996 році, а будинок, який побудовані в 1963 році, літня кухня в 1969 році, якимось чином «перелізли» на його частину земельної ділянки. Відповідач постійно чинить позивачу перешкоди у користуванні її власністю. Позивач не може ні утеплити частину стін свого домоволодіння зі сторони подвір`я [PERSON] , ні помити вікна, ні провести відповідний ремонт, який є необхідним. В листі Долинської міської ради від 04.07.2013 року №01-19/950 позивача було повідомлено про фактичні дані після проведення обмірів присадибної ділянки по [ADDRESS] , а саме: 1)Ширина садиби в городі по факту - 12,83 м. (Згідно технічного паспорту ширина садиби в городі - 15,0 м); 2)Ширина садиби від вулиці по факту - 14,50 м. (Згідно технічного паспорту ширина садиби від вулиці - 15,0 м); 3)Довжина присадибної ділянки по факту - 39,80 м. (Згідно технічного паспорту довжина присадибної ділянки - 40,0 м); Отже після приватизації [PERSON] земельної ділянки фактична межа між їхніми участками та домоволодіннями змінилась і не відповідають даним її технічного паспорту. Фактично Долинська міська рада передала у власність частину земельної ділянки в розмірі 2,17 м. (ширина садиби в городі), 0,5 м. (ширина садиби від вулиці), 0,2 м. (довжина всієї присадибної ділянки), якою позивач користувалась та на якій було побудоване її майно. [PERSON] стверджує, що частина її житлового будинку розташована по [ADDRESS] розміщена на його приватизованій земельній ділянці. Загальна площа земельної ділянки у позивача була 600 м.кв., а по фактично стало 582 м.кв. Маючи такий Державний акт [PERSON] постійно тероризує позивача. Позивач вважає, що він зловживає своїми процесуальними правами, що є недопустимим. Він звернувся навіть до суду (справа №388/429/17) про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, шляхом знесення самовільно побудованого димоходу, забору, межового знаку… Крім того, в процесі збільшував позовні вимоги щодо знесення (звільнення) частини житлового будинку з кухнею, туалету, забору, що розташовані по [ADDRESS] та знаходяться на його приватизованій земельній ділянці. Неодноразово, позивач намагалася домовитися із [PERSON] однак він категорично не погоджується від вирішення питання мирним шляхом. Долинською міською радою було запропоновано, щоб [PERSON] уступив 1 м. від мого будинку, а позивач в свою чергу уступила б йому пропорційну площу в городі. Однак він і на такі умови не погодився. Виданий державний акт Долинською міською радою, був виданий з порушенням чинного законодавства, та взагалі не взято до уваги той факт що встановлені межі земельної ділянки частково «залізли» під будинок іншого власника. Проте, що межа присадибних ділянок повинна проходити на певній відстані не менше 1 метра підтверджується загально прийнятими вимогами державними будівельними норми ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 року №44. Існування такого Державного акту не може і не має права узаконювати дії [PERSON] , який намагається за будь-що зруйнувати домоволодіння, та позбавити позивача права власності на нього. В зв`язку з цим, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні сторона позивача заявлені вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог позивача про що раніше надавали відзив. Представник відповідача Долинської міської ради в судове засідання не з`явився, до суду надавав заяву про розгляд справи без їх участі, проти позовних вимог заперечують. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, оцінивши докази в їх сукупності та дослідивши матеріали справи: копію Рішення №9 Виконавчого комітету Долинської районної Ради депутатів трудящих від 13.01.1958 року та копію акту від 07.03.1958 року (а.с. 7); копію усадибного плана (схема) Форма №1 та копію внутрішнього плану будинку [ADDRESS] (а.с.8-9); копію Технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 10-14); копію Технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 66); копія генерального плану участку [ADDRESS] (схема) Форма №1 та копію плану будівництва кварталу [NUMBER] (а.с.62,63); копію Рішення Виконавчого комітету Долинської міської ради народних депутатів від 15 червня 1984 року № 251(а.с.15); копію Державного акту на право власності на землю від 02 липня 1996 року та План зовнішніх меж земельної ділянки (а.с.16); копію листа Долинської міської ради від 04.07.20132 року №01-19/950 (а.с.17); копію листа Долинської міської ради від 04.10.2016 року №01-19/2232 «Про обстеження земельної ділянки» (а.с.18); копію геодезичної зйомки присадибних ділянок по [ADDRESS] та [NUMBER] (станом на 26.09.2016 р.) (а.с.19); копію листа Долинської міської ради від 07.10.2016 року №01-19/2068 «Про розгляд звернення» (а.с.20); копію супровідного листа Долинської міської ради від 11.01.2017 року №01-08/6 «Про результати розгляду» (а.с.21); копію Витягу з протоколу №1 засідання комісії по вирішенню земельних спорів при виконавчому комітеті міської ради від 10 січня 2017 року (а.с.21 на звор.); копію листа Долинської міської ради від 22.06.2017 року №01-08/440/3 «Про розгляд звернення» (а.с.22); копію Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] (а.с.23-35), дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача. За приписами ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частинами першою, другою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Як вбачається із ст.153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч.1 ст.155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У судовому засіданні встановлено, що виданий Державний акт на право власності на землю від 02 липня 1996 року згідно вказаному у ньому плану зовнішніх меж земельної ділянки, не узгоджується з геодезичною зйомкою присадибних ділянок по [ADDRESS] , [ADDRESS] , описом їх меж, технічним паспортами на будинки. Крім того план зовнішніх меж земельної ділянки позначений у Державному акті на право власності суперечить генеральному плану присадибних ділянок № [NUMBER], [NUMBER] (а.с.62,63). Співставлення вищезазначених документів відображає фактичне збільшення розміру ділянки № [NUMBER] та зменшення ділянки № [NUMBER] у порівняні з розмірами ділянок виділених для забудови. З огляду на вказане, державний акт на право власності який є предметом спору, обмежує права суміжного землекористувача, без належних на те правових підстав. Сторонами не проведено спеціальні дослідження, які б встановили точні розміри накладень ділянок, проте надана сукупність доказів дозволяє суду прийти до однозначного висновку щодо невідповідності меж ділянки позначених у Державного акті на право власності межам ділянки виділеної для сусіднього землеволодіння, що свідчить про порушення прав суміжного землеволодільця та унеможливлює реалізацію права позивача на приватизацію земельної ділянки у межах виділених для забудови. Наявність вказаного акту обмежує можливість узгодження сусідніми землеволодільцями меж земельних ділянок, у тому числі шляхом взаємних поступок. Заява відповідача про застосування позовної задоволенню не підлягає в силу положень ст.268 ЦК України. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про неправомірність вказаного державного акту на право власності, а отже позов підлягає задоволенню. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Отже, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь держави судові витрати.

Outcome: approved