Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення інфляційних коштів та три проценти річних, посилаючись на те, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 17.12.2000 року стягнуто з [PERSON] на її користь 76881,00 грн. Так як відповідач рішення не виконав, просить стягнути з останнього індекс інфляції за весь час прострочення в сумі 278 618,06 грн. та три проценти річних в сумі 35 594,85 грн. та судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні не з'явився, подав заяву про слухання справи за їх відсутності, просить позов задовольнити в повному обсязі, не заперечую щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань в судове засідання не направляв. Враховуючи вимоги ст.224 ЦПК України, а також беручи до уваги згоду представника позивача по справі, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі тих доказів , які є в матеріалах справи. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 07.12.2000 року стягнуто з [PERSON] на користь позивача 76881,00 грн. Однак відповідач рішення не виконав, тому позивач просить стягнути з останнього індекс інфляції за весь час прострочення в сумі 278 618,06 грн. та три проценти річних в сумі 35 594,85 грн. Вказане рішення набрало законної сили 19 грудня 2000 року. На виконання вказаного рішення Хмельницьким міськрайонним судом було видано виконавчий лист № 2-5541/2000. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до статті 549 цього Кодексу розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми. При цьому, застосування положень частини другої названої статті не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманням відсотків за період прострочення виконання грошового зобовязання. З огляду на те, що відповідач не виконує зобов'язання по оплаті в повному обсязі на користь позивача суми заборгованості, що відповідно призводить до подальшого невиконання рішення суду, суд вважає, що позивач обґрунтовано звернувся з вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року розглянув справу № 6-113 цс 14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобовязання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобовязанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оцінивши зібрані у справі докази суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення та погоджується з розрахунками наданими позивачем. Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача підлягає індекс інфляції за весь час прострочення в сумі 278 618,06 грн. та три проценти річних в сумі 35 594,85 грн., всього - 314 212, 91 грн. та судові витрати по справі, а саме: судовий збір в сумі 3 142,12 грн. та 180,00 грн. витрат за оголошення в пресі.

Outcome: approved