Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезгаданим позовом, в якому просила стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості квартири [ADDRESS] в розмірі 50% від експертної вартості замість частки у праві спільної сумісної власності на майно набуте під час шлюбу. При цьому зазначила, що спірна квартира була придбана сторонами 24.05.1996 року, тобто в період шлюбу. На підставі договору про майнові права та розлучення від 22.10.2002 року, що був посвідчений рішенням суду по сімейним справам в Ізраїлі від 05.12.2002 року, відповідач зобов'язувався, у випадку продажі квартири в м. Житомирі, передати половину суми позивачці. Спірну квартиру 01.10.2011 року відповідач продав, про що їй стало відомо влітку 2012 року, однак половину отриманих коштів від її продажу, позивачці не передав. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги із підстав зазначених в позові, просив їх задовольнити та стягнути половину вартості вказаної вище квартири відповідно до висновку № 483/06.13 судової будівельно-технічної експертизи від 17.06.2013 року, вартість якої становить 345 400 грн. Представники відповідача заперечували щодо задоволення позовних вимог, оскільки, на їх думку, позивач пропустила строк позовної давності звернення до суду. Звернули увагу на те, що суд не може взяти до уваги рішення суду Ізраїля, оскільки на території України є обов'язкові до виконання рішення держав, котрі підписали угоду чи Конвенцію, а держава Ізраїль такою не є. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи їх в сукупності за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає до часткового задоволення. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України, що діяв на момент придбання майна та ст. ст. 60, 62, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України (що діє з 2004 року, чинними на день виникнення. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ч.1 ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено, зокрема, домовленістю між ними (ч.1 ст.70 СК України). Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають значення для справи (ч.1 ст. 71 СК України). В судовому засіданні було встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.07.1990 року по 05.12.2002 року (а.с. 6, 11,12,13). На підставі визнаних сторонами фактів та наданих доказів, судом встановлено, що сторони під час шлюбу придбали квартиру [ADDRESS]./а.с. 20.21./ Згідно договору купівлі-продажу від 01.10.2011 року квартира [ADDRESS] була продана та продаж був вчинений одноособово відповідачем за ціною 28160 грн, чого і не заперечують представники відповідача./а.с.22,23/. Вказані обставини підтверджені письмовими матеріалами справи і не заперечувались сторонами. Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зважаючи на той факт, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, продана відповідачем [PERSON] без згоди позивача [PERSON] (дані обставини не заперечувались представником позивача та представниками відповідача), суд вважає за можливе, визнати її об'єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнувши з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за відчужену квартиру у розмірі 14080 грн., тобто 1/2 частину від продажної ціни квартири. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що ні позивач, ні її представник не надали належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог щодо стягнення з відповідача грошової компенсації в розмірі 50% експертної оцінки спірної квартири. Суд не приймає до уваги висновок № 483/06.13 судової будівельно-технічної експертизи від 17.06.2013 року, згідно якого ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 345 400 грн. станом на 17.06.2013 року, оскільки згідно п. 3 договору купівлі-продажу від 01.10.2011 року квартира [ADDRESS] була продана та продаж був вчинений відповідачем за ціною 28160 грн. Із зазначеною сумою сторони по договору погодились, договір в цій частині не оскаржували, істотні умови договору не змінені, висновок № 483/06.13 судової будівельно-технічної експертизи від 17.06.2013 року не спростовує умов договору купівлі-продажу, а відтак на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина, виходячи із суми зазначеній в угоді. Про порушення свого права позивач [PERSON] в частині вимог про поділ спільного майна подружжя дізналась влітку 2012 року, а тому суд вважає, що остання не пропустила строк позовної давності для подачі позову до суду і підстав для його поновлення немає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір в розмірі 223 грн. 60 коп. Суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог про стягнення витрат за проведення експертизи, позаяк висновок даної експертизи при вирішенні даного спору до уваги не приймався. На підставі викладеного,

Outcome: partial