Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який потім був уточнений про розірвання шлюбу та стягнення аліментів до відповідача, посилаючись на те, що з 07 грудня 2007 року вона знаходиться у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Від шлюбу сторони по справі мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач у своїй заяві зазначає, що подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим, оскільки тривалий час між сторонами по справі були непорозуміння та суперечки, спільне життя стало не можливим. Також позивач зазначила, що [PERSON] на протязі спільного життя постійно вчиняв сварки, перебував на обліку у комунальному некомерційному підприємстві Біляївської районної ради «Біляївська центральна районна лікарня» у лікаря нарколога через алкогольну залежність. Аморальний образ життя відповідача дуже негативно впливає на психічний стан позивача та стан дочки. На даний час сторони по справі не підтримують подружні стосунки, відносини між ними зіпсовані, існують великі розбіжності в інтересах, в поглядах на життя, внаслідок чого примирення та збереження сім`ї між ними є неможливим. Також малолітня дочка подружжя проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріально не допомагає позивачу утримувати дитину. Самостійно позивач не має можливості повністю фінансово забезпечити фізичний, духовний розвиток дитини, тому позивач просить стягувати на її користь на утримання їх спільної малолітньої дочки аліменти у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту подачі позову та до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала та просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив надати їм строку на примирення, також в судовому засіданні відповідач надав відзив на уточнену позовну заяву в якому він не погодився з позовним вимогами позивача, та зазначив, що вони з позивачем проживають однією сім`єю, відповідач забезпечує родину та робить ремонтні роботи, вони разом з дружиною піклуються про свою дитину. Розірвання шлюбу між ними призведе лише до загострення сварки між ними, оскільки сторони по справі разом з дитиною проживають в одному будинку. Відповідач у своєму відзиві вказав, що наркотичні засоби він не вживає, як то зазначає його дружина, а сварки між ними виникають через роботу відповідача, так як він приділяв багато часу роботі. В нарадчій кімнаті, суд з урахуванням пояснень учасників справи, матеріалів доданих до позову, дійшов висновку, що клопотання відповідача про надання часу на примирення не підлягає задоволенню, оскільки позивач у судовому засіданні висловила категоричне заперечення проти цього і остаточність ії рішення не викликає у суду сумнівів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони по справі уклали шлюб 07.12.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 6). Сторони по справі мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, актовий запис № 05 (11). Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою виданою Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області № 2785 від 29.08.2019 року (а.с. 19). Відповідач надав до суду результати досліджень Лабораторії Сінево від 16.10.2019 року № 3004766788, згідно яких вбачається, що він не вживає наркотичні засоби (а.с. 46-47). Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до положень ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя та суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. При таких обставинах, подальше спільне життя подружжя й збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача по справі, так як позивач не бажає зберігати шлюб та зазначає що його збереження має негативний вплив на її здоров`я, з урахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно вимог чинного законодавства батьки повинні матеріально утримувати своїх дітей. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України відповідач відповідач, як батько своєї дитини, зобов`язаний утримувати її до досягнення повноліття. Згідно ст. 181 Сімейного кодексу України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В даному випадку, позивач просить стягувати аліменти в частці від доходу відповідача. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, тощо. При цьому судом не встановлено, що у відповідача наявні непрацездатні члени сім`ї чи діти, яких він повинен утримувати за законом або судовим рішенням. Разом з тим, статтею 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. На підставі вищевикладеного, а також враховуючи те, що відповідач є працездатною особою, не має інших утриманців, суд вважає, що відповідач, як батько неповнолітньої дитини, зобов`язаний сплачувати на її утримання аліменти в розмірі ј частки усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 184 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Outcome: approved