Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про виділ в натурі частки з майна, що є у спільно частковій власності та визнання права власності. У судове засідання позивач не зявилась, попередньо надавши до суду заяву у якій позов підтримала повністю та просила розглянути справу без її участі на підставі наявних у ній доказів. Від представника [PERSON] та відповідача [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, проти позову заперечили та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав того, що при подачі позову, 20.03.2017р. позивачем було пропущено загальний строку позовної давності у три роки виходячи з того, що позивачам не було надано до суду доказів поважності причини пропуску терміну позовної давності, який почав спливати починаючи з 2002 року. Від представник відповідача [PERSON], [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти позову заперечила, у задоволенні просила відмовити. Від Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області надішла заява про розгляд справи без участі їх представника, при вирішенні справи по суті поклались на розсуд суду. Представник третьої особи: відділ Держгеокадастру у Полтавському районі Полтавської області до суду не зявився з невідомих суду причин будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання. Розглянувши подані заяви, відзиви на позов, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна\~ сторона\~ зобов'язана\~ довести ті обставини,\~ на які вона посилається як на підставу своїх\~ вимог\~ або заперечень,\~ крім випадків, встановлених цим Кодексом. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 30 травня 2002 року, гр. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стали спадкоємцями земельної ділянки розміром 3,07 га, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом зареєстрованого в реєстрі за № 1-918. Дана земельна ділянка належала спадкодавцеві на підставі державного акту про право власності на землю ІУ-ПЛ № 000610 виданого Щербанівською сільською радою народних депутатів від 21.08.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №195. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом серії АЕК № 463787, встановлено, що спадкоємці отримали право на спадкову земельну ділянку в таких частках: - [PERSON] - 7/18 часток, - [PERSON] - 7/18 часток, - [PERSON] - 2/9 частини (а.с.4). Також судом встановлено, що право власності гр. [PERSON] на успадковану 7/18 частин земельної ділянки посвідчено державним актом на право приватної власності на землю ІУ-ПЛ № 017843 зареєстрованого в Книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 2007 від 23.12.2002 року та право власності гр. [PERSON] на успадковану 2/9 частини земельної ділянки посвідчено державним актом на право приватної власності на землю ІУ-ПЛ № 017844 зареєстрованого в Книзі державних актів на приватної власності на землю за № 2006 від 23.12.2002 року. Також суд вважає за необхідне зазначити, що позивач у своїх вимогах, наведених в уточненій позовній заяві від 29.03.2017р., просить суд визнати за нею право приватної власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, розташовані на території Щербанівської сільської Ради Полтавського району, які остання успадкувала згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом від 30.05.2002 р. АЕК № 463787 та виділити їх в натурі, що в даному випадку суперечить приписам чинного законодавства України, виходячи з того, що положеннями: - ст. 15 ЦК та ст. 4 ЦПК України визначено, що особа набуває права на його захист, у тому числі і судовий, лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право приватної часткової власності Позивача на Земельні ділянки, як вже згадувалось вище, посвідчене Свідоцтвом. У матеріалах даної справи відсутні докази, які б підтверджували факт порушення, невизнання або оспорювання приватного права власності Позивача на Земельні ділянки будь-ким, у тому числі і відповідачами; - ст. 125 ЗК України визначає, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно спадкодавця спадкоємець має право згідно з п. 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 р. № 1127 подати документи, необхідні для їх державної реєстрації на підставі заяви спадкоємця. Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України до 01.01.2013 р. право власності на землю підтверджувалось державним актом про право власності на земельну ділянку, який Позивач могла отримати в місцевому органі Держкомзему. Після включення даних про земельну ділянку до Державного земельного кадастру ( у подальшому - ДЗК ) для отримання в місцевому управлінні Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру витягу з ДЗК, необхідно звернутись до місцевого центру надання адміністративних послуг чи нотаріуса для реєстрації права на земельну ділянку. Жодних доказів про відмову вище вказаних уповноважених осіб щодо відповідної реєстрації права власності Позивача на Земельні ділянки, останньою до Позову не надано. Встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ). Розроблення технічної документації із землеустрою та послуги щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ) надають землевпорядні компанії, що мають відповідну ліцензію на виконання землевпорядних робіт. Окрім того, межі Земельних ділянок позивача встановлені в натурі ( на місцевості ), визначенням зовнішніх меж суміжних землевласників, зокрема, згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 23.12.2002 р., виданого Відповідачу 2. Таким чином, і у цьому питанні відсутній як спір, так і потреба звернення до суду. Оскільки, Позивачем з 2002 року, у поза судовий спосіб, не реалізована можливість зареєструвати своє право власності на успадковані - 7/18 частин Земельні ділянки, так як це, зробили відповідач [PERSON], та [PERSON], спадкодавець Відповідача [PERSON], то у суду відсутні підстави для задоволення таких вимог. Отже, судом встановлено той факт, що спадкоємцю [PERSON] було відомо про її спадкове майно у виді 7/18 часток земельної ділянки розміром 3,07 га, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, починаючи з 2002 року, однак до даного часу позивачем не було використано свого права на реєстрацію за собою у позасудовому порядку права власності на успадковані нею 7/18 частин земельної ділянки розміром 3,07 га, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом зареєстрованого в реєстрі за № 1-918. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі , є підставою для відмови у позові. У висновку Веховного Суду України, викладеному у постанові від 29.10.2014 р., зазначено, що норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.» За таких підстав суд вважає, що термін часу, який минув з моменту виникнення у Позивача права часткової спільної власності на Земельні ділянки та її зверненням до суду з Позовом про визнання за нею права приватної власності на них та виділ в натурі, пройшло майже 15 років. Також слід зазначити, що у матеріалах даної справи відсутні будь-які процесуальні документи у яких Позивач обґрунтовувала б належними доказами причини пропуску нею терміну позовної давності та прохала б про його поновлення. Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку про застосування строків позовної давності, шляхом відмовити у задоволенні позову [PERSON] до Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, [PERSON], [PERSON] (правонаступник після померлого [PERSON]М.), третя особа: відділ Держгеокадастру у Полтавському районі Полтавської області, про виділ в натурі частки з майна, що є у спільно частковій власності та визнання права власності, так як позивач звертаючись до суду пропустив встановлений ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності і про що в судовому засіданні було заявлено відповідачем відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed