Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до суду в якому просить зобов`язати відповідачів [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення самочинно збудованих елементів благоустрою. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона та відповідачі є співвласниками будинку [ADDRESS] , вона є власником квартири № 2 , відповідачі [PERSON] є власником квартири № 1 , а [PERSON] власником квартири № 4. Земельна ділянка по [ADDRESS] не приватизована та перебуває в загальному користуванні всіх співвласників нерухомого майна. Відповідачі чинять їй перешкоди у вільному користуванні земельною ділянкою загального користування. Так, [PERSON] облаштовано окремий вхід до своєї квартири та самовільно зведено огорожу (встановлено сітчастий паркан та металеву хвіртку), [PERSON] облаштовано вхід до своєї квартири та самовільно зведено огорожу (встановлено сітчастий паркан). Вказані дії відповідачів створюють їй перешкоди, так їй та членам її сім`ї необхідно ходити до квартири в обхід, що значно збільшує відстань, створює незручності коли необхідно викликати швидку допомогу. На її вимоги про звільнення земельної ділянки загального користування від вказаних елементів огорожі, відповідачі не реагують, демонтаж не здійснюють. Вважає, що дії відповідачів порушують її права як співвласника земельної ділянки. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги та просили задовольнити з підстав викладених в позові пояснивши, що [PERSON] та [PERSON] самовільно встановили огорожу, це викликає непорозуміння у їх стосунках. Квартира позивачки всередині будинку, і так як з обох сторін відповідачі одгородилися сіткою вона змушена обходити значну територію, що вийти з двору. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Дроб`язко О.О. в судовому засіданні заперечили заявлені вимоги пояснивши, що перешкоди не чиняться, а позов не містить жодних доказів щодо порушення прав позивача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила заявлені вимоги пояснивши, що хвіртку облаштувала на пропозицію дільничного, так як на неї в минулому напав співмешканець позивачки. Позивачка облаштувала біля свого виходу з будинку квітник, альтанку, сітчастий паркан, тому і змушена обходити всю облаштовану нею без погодження з сусідами територію. Заслухавши позивача та її представника, відповідачів та представника відповідача, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З договору дарування квартири від 15.09.2006 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.10.2006 року (копії на а.с. 14-15) вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Як встановлено судом під час розгляду справи, у власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] перебувають квартири № 4 та [ADDRESS] , відповідно. Відповідно до вимог ч.1, п. д ч.2 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Згідно ч.2, 4 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ч.2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Земельна ділянка розташована по [ADDRESS] є неприватизованою та перебуває в державній власності, сторони по справі є користувачами земельної ділянки. Згідно копії генерального плану (а.с. 73) загальна площа земельної ділянки становить 832 м2. Між сторонами по справі тривають тривалі спори з приводу користування земельною ділянкою загального користування, яка розташована біля будинку по [ADDRESS] , що підтверджується заявами [PERSON] , [PERSON] до Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області та відповідями, висновком відділу поліції в яких рекомендовано вирішити конфліктні питання в судовому порядку (копії на а.с. 23-28). Також в матеріалах справи мається акт розгляду земельного спору від 16.10.2015 року, щодо врегулювання земельного спору та узгодження меж земельної ділянки загального користування домоволодіння по [ADDRESS] (копія на а.с.71). Під час складення вказаного акту комісією встановлено, що земельна ділянка загального користування не приватизована та не оформлена у користування. Комісія встановила, що одним із співвласників (власник квартири № 2 , яка належить позивачу) даного домоволодіння здійснено самовільний поділ земельної ділянки загального користування та встановлено металевий паркан (сітку), чим унеможливлено користування спільною земельною ділянкою іншими співвласниками домоволодіння. Комісія рекомендувала власнику квартири № 2 , тобто позивачу, демонтувати самовільно встановлений паркан та забезпечити іншим співвласникам даного домоволодіння вільний доступ до земельної ділянки загального користування. Згідно ч.1, 4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Постановою КМУ від 07.06.2017р. № 406 затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію. Пунктом 6 вказаного Переліку закріплено, що зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаменту, зокрема, навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозедів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до них, воріт, хвірток, приямків, терас, ганків, не потребує оформлення дозвільних документів на будівництво. Отже, чинне законодавство не передбачає зобов`язання щодо оформлення дозвільної документації на спорудження паркану з хвірткою на земельних ділянках. Тому такий паркан з хвірткою не може мати статус самочинного будівництва. Як вбачається з наданих позивачем фотознімків (а.с. 29-33) самочинним будівництвом вона вважає паркан з сітки рабиці та хвіртку, на спорудження яких чинне законодавство не передбачає зобов`язання щодо оформлення дозвільної документації, тобто вони не можуть мати статус самочинного будівництва, як про це стверджує позивач. Крім того, розмір паркану відповідає вимогам пункту 6.7 ДБН Б 2.2-5:2011 «Благоустрій територій», оскільки не перевищує 2 метрів, а також паркан є провітрюваним та не перешкоджає інсоляції, оскільки споруджений з сітки-рабиці. Відповідачем [PERSON] в свою чергу надано фотознімки самовільних споруд вчинених позивачем, які на його думку порушують його права як співвласника земельної ділянки (а.с. 60-62). З огляду на викладене, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України враховуючи, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, з відповідачів на користь позивача судові витрати, що складаються зі сплати судового збору в розмірі 768,40 гривень, не підлягають.

Outcome: dismissed