Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування 2/3 ідеальних часток квартири [ADDRESS], укладений 27 жовтня 2014 року між [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1086. Свої вимоги мотивує тим, що 15 листопада 2014 року у місті Львові помер її син [PERSON]. У відповідності до ст.1261 ЦК України вона, як спадкоємиця першої черги за законом звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Однак, вона довідалася, що наявний вищевказаний договір дарування частини квартири. На підставі даного договору її син, як власник 2/3 частки вищевказаної квартири начебто подарував, а відповідач, як обдарована отримала у власність 2/3 частку даної квартири. Вона знає, що її син не розумів значення своїх дій, коли укладався даний договір дарування, оскільки в нього була пухлина головного мозку і станом на 27.10.2014 року з ним було важко ввійти в контакт. Факт того, що загальний стан здоров'я її сина був важкий свідчать медичні документи. В звязку із наведеним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведеному, просять позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечила, пояснивши, що покійний [PERSON] дійсно тяжко хворів, оскільки в нього була пухлина головного мозку, в звязку із вказаним діагнозом він переніс операційне втручання, проте до кінця своїх днів в нього була ясна свідомість, він розумів значення своїх дій та міг керувати ними, що підтверджується медичною документацією та поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], просить у позові відмовити. Суд ухвалив розглядати справу без участі третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON], яка, будучи належним чином повідомлялася про час і місце судового засідання, до суду не зявилася, письмових заперечень не надала, проте матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення позивача та її представників, представника відповідача, свідків зі сторони відповідача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 жовтня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування 2/3 ідеальних часток квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1086 /Т-1 а.с.94,95/. Згідно з умовам зазначеного договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 2/3 ідеальних часток у зазначеній квартирі. 15 листопада 2014 року [PERSON] помер /Т-1 а.с.6/. Мати покійного позивач [PERSON] /Т-1 а.с.7/, вважаючи, що її права та інтереси, як спадкоємця першої черги за законом порушенні, подала до суду даний позов про визнання вищевказаного договору дарування 2/3 ідеальних часток квартири недійсним з підстав того, що її син не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними під час укладання договору, оскільки в нього була пухлина у головному мозку Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У пункті 16 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсних» було розяснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. У той же час, підставою для визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (аналогічна правова позиція була викладена у п. 1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року № 10-1390/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів»). З медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] № 15-0327 убачається, що останньому за життя був встановлений діагноз: астроцитома лівої лобної частки головного мозку /Т-1 а.с.9-15/. Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи № 131 від 01 квітня 2016 року /Т-2 а.с.8-17/: 1. Відповідно записам наданих для проведення експертизи медичним документам у гр. [PERSON] з листопада 2013 року з'явились прояви захворювання - пухлини лобної частки головного мозку. Вказане захворювання було підтверджене результатами МРТ обстеження за 10 січня 2014 року, під час якого були виявлені зміни, характерні для об'ємного утвору лівої лобної частки. У подальшому під час оперативного втручання 06 лютого 2014 року хворому в Ужгородському ОКЦ нейрохірургії та неврології була видалена пухлина головного мозку і після клінічного та гістологічного дослідження встановлено діагноз: «Внутрімозкова пухлина лівої лобної частки. Гліобластома О4». У період лютого-травня хворий знаходився на спостереженні та лікуванні у невропатологів дорожньої поліклініки «Львівської залізниці» і у зв'язку із погіршенням стану здоров'я [PERSON] 28 травня 2014 року Львівською обласною МСЕК №2 був визнаний інвалідом ІБ групи по діагнозу: «Стан після видалення астроцитоми у вигляді симптому часткової моторної та сенсорної афазії, синдрому внутрішньочерепної гіпертензії, вираженої лобної психіки, з емоційно вольовими та когнітивними розладами, симптоми лобної атаксії». Під час консультації хворого 17 жовтня 2014 року нейрохірургом Ужгородського ОКЦ [PERSON] було встановлено діагноз: «Продовжений ріст внутрішньомозкової пухлини обидвох лобних часток головного мозку. Гліобластома. Грейт 4» і вказано, що враховуючи значну розповсюдженість пухлини, хірургічне лікування недоцільне. При огляді хворого 21 жовтня 2014 року онкологом поліклініки було відмічено: «...хворий відмітив погіршення від вересня 2014 року, 2 дні тому з'явились ознаки правобічного геміпарезу, тоніко-клонічні судоми. На контрольній МРТ виявлено продовжений ріст пухлини. Об'єктивно: загальний стан хворого важкий, в контакт увійти важко, вимова утруднена. Свідомість ясна, правобічний геміпарез. Діагноз: «Астроцитома лівої лобної частки головного мозку. Продовження хвороби. Правобічний геміпарез. Клоніко-тонічні судоми». 2. Враховуючи вказані літературні джерела, діагноз хвороби у гр. [PERSON], з прогресуванням та розповсюдженням злоякісної пухлини на обидві лобні частки головного мозку після проведення оперативного втручання, приймаючи до уваги дані обстеження його лікарями поліклініки, обласної МСЕК в період лікування хворого у першій половині 2014 року про наявність у хворого явищ моторної та сенсорної афазії, вираженої лобної атаксії, емоційно-вольових та когнітивних розладів, і беручи до уваги записи амбулаторної карти, що 21 жовтня 2014 року онкологом поліклініки були зафіксовані ознаки правобічного геміпарезу, тоніко-клонічних судом, комісія вважає, що при таких клінічних проявах злоякісної пухлини лобних часток головного мозку [PERSON] 27 жовтня 2014 року не міг в достатній міри володіти правою рукою, щоб здійснювати координовані рухи нею, в тому числі самостійно писати рукописний текст і підписуватись на документах. 3. На момент укладення договору дарування частини квартири від 27.10.2014 року [PERSON] страждав стійким хронічним психічним розладом у формі органічного розладу особистості та поведінки з вираженим психоорганічним синдромом та порушенням когнітивно-пізнавальної діяльності і за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Як убачається з усного пояснення судмедексперта [PERSON] та судово-психіатричного експерта [PERSON], які вони надали у судовому засіданні, останні повністю підтримали висновок комісійної судово-медичної експертизи № 131 від 01 квітня 20016 року. Крім того, експерт [PERSON] в категоричній формі дав усний висновок у судовому засіданні, що [PERSON] був абсолютно неспроможний в момент укладання оспорюваного договору розуміти значення своїх дій та керувати ними. У певній мірі висновок комісійної експертизи логічно пов'язаний із поясненнями свідка зі сторони відповідача [PERSON], який у судовому засіданні пояснив, що він працює лікарем та спостерігав покійного [PERSON] після того, як останній переніс операцію у лютому 2014 року по видаленню пухлини з головного мозку, останній раз він бачив [PERSON], як йому здається у жовтні 2014 року, у хворого були виявлені прояви хвороби, він був гірший. Таким чином, з пояснення лікуючого лікаря вбачається, що у жовті 2014 року стан [PERSON] лише погіршився. Суд критично ставиться до пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON]у міг під час укладання оспорюємого договору усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки вказані свідки не є спеціалістами у галузі психіатрії, крім того, будь-які зовнішні обставини, включаючи показання свідків про поведінку особи, мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. За таких обставин, суд, беручи до уваги, висновок комісійної судово-медичної експертизи № 131 від 01 квітня 2016 року, усні пояснення експертів, медичну документацію хворого [PERSON], пояснення свідка [PERSON] приходить до висновку, що оспорюємий договір дарування 2/3 ідеальних часток квартири [ADDRESS], укладений 27 жовтня 2014 року між [PERSON] і [PERSON], необхідно визнати недійсний, оскільки останній на момент укладання договору не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а зазначений договір порушує права та інтереси матері покійного, як його спадкоємиці першої черги за законом. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку про підставність позовних вимог, а відтак позов підлягає задоволенню. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати понесені нею на сплату судового збору в розмірі 121 грн. 80 коп. /Т-1 а.с.2/, а також витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн. /Т-2 а.с.37-45/

Outcome: approved