Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Зазначила, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем вони набули у власність трикімнатну квартиру. Право власності на всю квартиру на цей час зареєстровано за відповідачем, який не визнає право їх сумісної власності на квартиру, а тому, з урахуванням неодноразового зменшення та збільшення розміру позовних вимог, просить суд визнати за нею та за відповідачем право власності по 1/2 частини цієї квартири. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, з підстав викладених у ньому, просили задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову про визнання права власності по 1/2 частини спірної квартири за кожним з подружжя. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.12.1985. Згідно з Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 27.12.2013, шлюб між ними розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей доньку Катерину, [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. На час перебування у шлюбі, відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 10.07.1995, [PERSON] набув у власність кооперативну трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~зазначено, що при вирішення спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно набутого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю зясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Згідно з п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст. 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Як вбачається із матеріалів справи, та пояснень сторін у справі відповідач набув у власність кооперативну трикімнатну квартиру [ADDRESS], з метою поліпшення житлових умов сімї. За наявними матеріалами справи позивач та діти сторін, які залучені до розгляду справи в якості третіх осіб, використали свої приватизаційні чеки при оформленні у власність спірної квартири. Тому суд дійшов висновку, що вищевказана спірна квартира набута відповідачем в інтересах сімї, зокрема, для її проживання. Згідно зі ст. 22 КпШС України, в редакції час оформлення у власність квартири, ця квартира вважалась спільною сумісною власністю подружжя. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні положення про набуття подружжям права власності містяться в ст. 60 СК України, що набрав чинності з 01.01.2004. Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Відповідно до\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст. 61 СК України\~об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1\~ст. 68 СК України). Відповідно до\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. З огляду на вищезазначене, ураховуючи досліджені матеріали справи, суд приходить до висновку, що трикімнатну квартиру [ADDRESS] сторонами у справі набуто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, це майно не може вважатися роздільним майном, оскільки набуте за спільні кошти подружжя. Протилежне відповідачем не доведено. Судом ураховано, що сторони проживали разом у зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство і суд вважає, що незалежно від суми зароблених коштів обидва мають рівні права на ? частку квартири, приданої в період шлюбу. Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо відшкодування судових витрат суд уважає, що витрати на проведення судової експертизи вартості спірної квартири підлягають стягненню з відповідача, оскільки доведені належними доказами. Судовий збір підлягає розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved