Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд дитини, яка не досягла 16-річного віку, за межі України без згоди та супроводу другого з батьків. Свій позов мотивує тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 01 вересня 2002 року. В даному шлюбі в них народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2004 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили. Крім того, позивач зазначає, що постановою Луцького міського місцевого суду від 16 вересня 2003 року постановлено стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання їхньої спільної дитини [PERSON] в розмірі ? частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 21 серпня 2003 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що спільний з відповідачем син тривалий час регулярно відвідує танцювальний гурток та бере участь як у показових виступах, так і у змаганнях з танців, що проводяться на території України. На даний час виникла потреба у регулярних тимчасових виїздах сина за межі України, зокрема до Республіки Польща, з метою його участі в регулярних міжнародних турнірах з танців. Проте, відповідач з невідомих позивачу причин, незважаючи на її неодноразові прохання, не бажає надати нотаріально посвідченої згоди на тимчасовий виїзд дитини до Республіки Польща, де щороку проводяться міжнародні танцювальні фестивалі та турніри. Позивач зазначає, що такий виїзд однозначно сприятиме як фізичному так і духовному розвитку сина. Просить надати дозвіл на неодноразовий тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцяти років. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав до суду письмове клопотання в якому позов підтримав повністю з наведених у позовній заяві підстав, просив його задовольнити, а справу слухати у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, хоча був вчасно і належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, оскільки судова повістка направлена йому відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України за адресою, за якою він зареєстрований у встановленому законом порядку згідно наданої інформації Бережанківської сільської ради Горохівського району Волинської області За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 6). З рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області вбачається, що 01 березня 2004 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8). Постановою Луцького міського місцевого суду від 16 вересня 2003 року постановлено стягувати з відповідача [PERSON] в користь позивача аліменти на утримання їхньої спільної дитини [PERSON] в розмірі ? частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 21 серпня 2003 року і до досягнення дитиною повноліття. Паспортом громадянина України серії [NUMBER] виданого 31 серпня 2006 року стверджується, що позивач 04 серпня 2006 року зареєструвала шлюб з [PERSON]. Також встановлено, що неповнолітній син [PERSON] проживає з матір'ю [PERSON], яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Довідкою директора Палацу учнівської молоді Управління освіти Луцької міської ради №80 від 28 березня 2017 року стверджується, що [PERSON] дійсно займається в Палаці учнівської молоді в «Народному художньому колективі» ансамблі спортивного танцю «Троянда» з 2011 року по даний час. Копіями дипломів стверджується, що [PERSON] за період з січня 2016 року по березень 2017 року неодноразово брав участь у змаганнях зі спортивних танців, які проводилися в різних містах на території України, де займав призові місця. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, регулюється «Правилами перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою КМ України №57 від 27 січня 1995 року. Пунктом 4 вказаних Правил передбачено, що в супроводі одного з батьків або інших осіб, виїзд з України дітей вказаного віку здійснюється за обов'язкової наявність нотаріально посвідченої згоди другого батька, в якій зазначається назва держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд вказаних осіб з України здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, із контексту наведеної норми вбачається, що визначення держави прямування та часового проміжку перебування у цій держави є обов'язковим змістом документу, на підставі якого дитина виїжджає з України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі шостому проголошено, що дитина для повного гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст.33). Статтею 10 пунктом 2 Конвенції про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст.10 п.1). Як вбачається із статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ч.2 ст.16 ЦК України). Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч.3 ст.313 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.3 ст.4, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України). За змістом ст.ст.150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст.60 ЦПК України сторони зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Ст.ст.57-59 ЦПК України передбачають, що докази мають бути належними та допустимими. В судовому засіданні встановлено, що позивач не має можливості отримати згоду батька неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі території України до Республіки Польща для участі у змаганнях зі спортивних танців. В даному випадку в інтересах дитини є тимчасовий виїзд за межі України. Разом з тим, тимчасові виїзди дитини за межі України зумовлені потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини в тому числі для оздоровлення. Тимчасовий виїзд дитини за кордон не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною . Крім того, виходячи з положень ст.141 СК України, відповідач як батько дитини має рівнозначне з позивачем право на участь у вихованні та спілкуванні з сином, в тому числі і на спільні виїзди з дитиною за межі України. Такого права відповідача не заперечує позивач. Разом з тим, згідно п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 року (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved