Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до Фізичної особи підприємця [PERSON] та просить суд поновити її на роботі, оскільки звільнення є незаконним, так як у грудні місяці вона подала заяву про надання їй щорічної оплачуваної відпустки, за увесь період роботи, а саме за останні три роки, а також попросила виплатити всю заборгованість із заробітної плати та нарахувати і виплатити кошти за відпустку. Однак, почала отримувати вимоги про пояснення причин невиходу на роботу. Так 27.01.2015 року її було звільнено за ст. 40 ч.4 КЗпП за відсутність на робочому місці без поважних причин з 31.12.2014 року по 27.01.2015 року. Також, прийнявши рішення про звільнення відповідач не виплатила їй заборгованість із заробітної плати за 2013-2014 роки у розмірі 27279 грн. , а також не сплатила компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2927,52 грн. Неправомірні дії відповідача спричинили їй моральні страждання, різке погіршення стану здоров'я, втрату сну, підвищився тиск, погане загальне самопочуття, постійно пригнічений настрій, вона втратила засоби для утримання себе та сім'ї. Завдану моральну шкоду вона оцінює в розмірі 10000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила визнати наказ №39 від 27.01.2015 року протиправним, поновити [PERSON] на роботі на посаді викладача англійської мови, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути заборгованість із заробітної плати за 2013-2014 роки в розмірі 27279 грн., стягнути невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за 72 календарних дні в розмірі 2927,52 грн. Представники відповідача та відповідач проти позову заперечували , просили відмовити, оскільки звільнена позивач дійсно за невихід на роботу без поважних причин, заборгованості із заробітної плати перед позивачем не має, відпустки позивачеві надавались у повному обсязі, про що свідчать її поїздки до Криму та за межі України, а тому її вимоги в повному обсязі є безпідставними, права позивача не були порушені. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 01.11.2011 року за трудовим договором між працівником та фізичною особою підприємцем [PERSON] була прийнята на роботу вчителем англійської мови безстроково ( а.с.4) 27.01.2015 року [PERSON] було звільнено з роботи за ст. 40 ч.4 КЗпП у зв'язку з прогулом без поважних причин на підставі табелю обліку робочого часу та актів про відсутність працівника на роботі від 19 та 27.01.2015 року ( а.с.6) Представником позивача не заперечувалось, що [PERSON] дійсно з 31.12.2015 року не виходила на роботу, оскільки з відповідачем у неї виник спір щодо заборгованості по заробітній платі та використання щорічної оплачуваної відпустки. Обставини невиходу на роботу без поважної причини до дня звільнення підтверджені також свідками [PERSON],[PERSON], [PERSON] Таким чином, суд дійшов висновку, що роботодавець правомірно, відповідно до норм КЗпП України звільнив позивача, а позивачем ненадано доказів того, що його законні права були порушені роботодавцем, а тому позовні вимоги щодо визнання наказу№39 від 27.01.2015 року протиправним, поновлення на роботі на посаді викладача англійської мови, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем щомісячно нараховувалась заробітна плата позивачу, однак не надано суду доказів, що позивач заробітну плату отримувала, свідчення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], що [PERSON] отримувала заробітну плату в повному обсязі суд не взяв до уваги, оскільки отримання заробітної плати [PERSON] повинно підтверджуватись належними письмовими доказами. Таким чином, розглянувши вимоги позивача щодо стягнення заборгованості із заробітної плати за 2013-2014 роки у розмірі 27279 грн., яка повинна виплачуватись відповідачем не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача визначеної позивачем суми заборгованості. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не надав також доказів, що з 2011 року по грудень2014 року [PERSON] надавалась щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарних дні. Посилання відповідача та пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], що [PERSON] відпочивала в Євпаторії та за межами України не підтверджує факт надання відповідачем саме 24 календарних дні щорічної оплачуваної відпустки, як передбачено договором. Таким чином, судом встановлено, що всього [PERSON] не використала 72 дні щорічної оплачуваної відпустки, а тому враховуючи, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення складає 40,66 грн., то компенсація за невикористану відпустку, яка належить до виплати складає 2927,52грн. Отже в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню. Також у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача моральна шкода, яку позивач зазнала від незаконних дій роботодавця. Позивач , щоденно працюючи не отримувала заробітну плату та їй не надавалась щорічна оплачувана відпустка, внаслідок чого вона не мала достатніх засобів для існування, що призвело до моральних страждань та до додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає достатнім у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивача 1000,00 грн. Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір щодо задоволеної частини вимог майнового характеру у розмірі 302 грн. 07 коп. та 243 грн. 60 коп. за позовною вимогою немайнового характеру.

Outcome: partial