Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач звернулася в суд з цивільним позовом до відповідача про стягнення аліментів на її утримання в розмірі 3000,00 грн. щомісячно та утримання дітей в розмірі 8000,00 грн. щомісяця. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 01.10.2013 року перебуває у шлюбі з [PERSON] Від шлюбу у них народилося двоє дітей донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач з лютого 2018 року залишив її з дітьми та поїхав на заробітки в Росію, а повернувся у вересні 2018 року і почав проживати окремо. Добровільно кошти на утримання дітей відповідач не надає, жодної участі у їх вихованні та утриманні не бере, уникає спілкування з нею та дітьми. Відповідач фактично працює неофіційно на будівництві у м.Львові і його щомісячний дохід становить біля 18000,00 грн., що їй відомо від спільних знайомих, які працюють разом. Вона не працює і знаходиться в декретній відпустці по догляду за дітьми, а тому просить стягувати аліменти на її користь на утримання дітей. Перебуваючи у декретних відпустках по догляду спочатку за донькою, а згодом за сином, вона не мала можливості отримати повну вищу освіту, закінчила 3 курси МАУП, здійснюючи догляд за дітьми, не має можливості закінчити навчання та знайти роботу. Фактично вона з дітьми живе за кошти, які надає держава по догляду за дітьми в сумі 1050,00 грн. в місяць, а тому їх сімя перебуває у вкрай нужденному фінансовому становищі. Її батьки є пенсіонерами та проживають в Турківському районі і не мають можливості допомагати їй ні матеріально, ні фізично, відповідач не дбає про сімю, не дає коштів на її утримання та дітей. Ухвалою від 13.12.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 18.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 11.04.2019 року на адресу суду через канцелярію суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого відповідач ніде не працює, не навчається, трудового стажу та трудової книжки не має, не зареєстрований у Пустомитівській районній філії Львівського обласного центру зайнятості, як такий, що шукає роботу. Від утримання дітей він не відмовлявся, та перераховував кошти на їх утримання за період з листопада 2018 року по березень 2019 року, загальна сума сплачених аліментів становить 5800,00 грн. Вважає, що розмір аліментів має складати 50 % прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, що станом на сьогодні становить 813,00 грн. Що стосується стягнення аліментів на утримання дружини, то його матеріальне становище не дає можливості надавати матеріальну допомогу колишній дружині. Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні мотивам звернення до суду, просила позов задоволити повністю. Крім того, зазначила, що з відзивом ознайомилася, вказала на можливість продовжувати розгляд справи. Відповідач позовні вимоги визнав частково, дав пояснення, викладені у відзиві, та погодився сплачувати алміенти на утримання дітей у розмірі 50 % прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку 813,00 грн., щодо задоволення інших позовних вимог заперечив. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охоронну дитинства» сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, і відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В частині 3 статті 181 СК України зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано Виконавчим комітетом Вовченської сільської ради Турківського району Львівської області 01.10.2013 року, актовий запис №5. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії I-СГ №399340, виданим Виконавчим комітетом Вовченської сільської ради Турківського району Львівської області 20.03.2014 року, актовий запис №8, та сина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії I-СГ №544001, виданим Виконавчим комітетом Вовченської сільської ради Турківського району Львівської області 11.08.2017 року, актовий запис №5. У відзиві відповідач зазначив про добровільну сплату аліментів на утримання дітей за період з листопада 2018 року по березень 2019 року, однак з наданих суду копій квитанцій не вбачається адресата отримання коштів, які перераховував відповідач 30.10.2018 року, 16.11.2018 року, 14.03.2019 року, 11.04.2019 року. Відповідач не заперечив щодо можливості стягнення аліментів на утримання дітей у мінімально встановленому законодавцем розмірі. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідачем надано довідки про відсутність місця праці та навчання, неперебування на обліку в органах центру зайнятості, що свідчить лише про відсутність офіційного джерела доходів останнього. Як зазначили сторони, відповідач інших непрацездатних осіб та неповнолітніх дітей на утриманні не має, є працездатного віку, дані, які б свідчили про його негативний стан здоровя в матеріалах справи відсутні. Зважаючи на положення ст.ст. 141, 180-182 СК України, зокрема про солідарний обовязок батьків на утримання неповнолітньої дитини та те, що відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги дітям та не заперечував щодо можливості стягнення аліментів на утримання дітей, суд вважає, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 2000,00 грн., яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 22.11.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Згідно ч. ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до положень ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Однією із умов закону стосовно надання права на утримання дружини є змога чоловіка таку матеріальну допомогу надавати. У правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 11.10.2018 року у справі №161/16931/16-ц, зазначається, що утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач не довела змоги відповідача надавати їй матеріальну допомогу, а також жодними доказами не підтвердила потребу в такій, не довела свій нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Outcome: partial