Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.04.2020 і до досягнення дитиною повноліття. Позовна заява мотивована тим, що позивач з 07.03.2009 перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує на те, що починаючи з жовтня 2019 року шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені, нею подано до суду позов про розірвання шлюбу. В даний час вона з сином проживає окремо від чоловіка за адресою: [ADDRESS] , забезпечує дитину за рахунок заробітної плати. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Зазначає, що відповідач працює неофіційно, однак має стабільний дохід. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 28.04.2020 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 25.05.2020. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, день та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Крім того, відповідач, посилаюсь на те, що він визнав позов до початку розгляду справи по суті, просив розподілити судові витрати між сторонами пропорційно. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши наявні у справі письмові докази, зважаючи на те, що визнання відповідачем позову ґрунтується на законних підставах, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що починаючи з 07 березня 2009 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції Луганської області, про що складено відповідний актовий запис № 15. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції Луганської області 07.03.2009. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] , виданим Білолуцькою селищною радою Новопсковського району Луганської області 19.01.2011. Згідно позовної заяви, малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що також не заперечувалося відповідачем. Відповідно до статей 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 141 СК України проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує рівність сторін щодо участі в утриманні дітей, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує те, що відповідач є особою працездатного віку і за законом зобов`язаний утримувати свого малолітнього сина, який проживає окремо від нього, до досягнення ним повноліття, а також те, що відповідачем не надано доказів щодо свого майнового стану, рівня отримуваних доходів або інших обставин, що унеможливлюють сплату аліментів. Виходячи з вищевказаних норм Сімейного кодексу України, зважаючи на встановлені обставини справи, суд вважає доведеним обов`язок відповідача, який є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , та проживає окремо від нього, сплачувати аліменти на його утримання, приймаючи до уваги, що відповідач не заперечував свого обов`язку утримувати сина та згоден сплачувати аліменти на його утримання, суд приходить до висновку про задоволення позову та присуджує стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, яким в даному випадку є календарна дата на поштовому штемпелі на конверті, яка засвідчує прийняття відповідної поштової кореспонденції (позовної заяви) поштою, до досягнення дитиною повноліття. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідач при розподілі судових витрат просив застосувати вимоги ч. 1 ст.142 ЦПК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, зі змісту вказаної норми закону вбачається, що у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, позивачу повертається з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. З огляду на викладене, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду, та, відповідно, судовий збір нею не сплачувався, а тому за правилами ст. 141 ЦПК України при винесенні рішення з відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. Відповідно до положень ст. 430 ЦПК України суд допускає рішення до негайного виконання в межах суми аліментів за один місяць.

Outcome: approved