Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування. В позові зазначено, що 15.07.2013 року померла мати позивача та відповідачів [PERSON]. Після її смерті залишилась спадщина в тому числі і земельна ділянка площею 0,6700га кадастровий номер 2321582600:01:003:0024, яка розташована на території Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Після смерті [PERSON] жоден зі спадкоємців до нотаріальної контори не звертався. Однак, на день смерті із померлою проживав її чоловік батько позивача та відповідачів [PERSON]. 04.07.2015 помер [PERSON]. Після його смерті [PERSON] державною нотаріальною конторою Запорізької області було заведено відповідну спадкову справу № 282/2015. Внаслідок чого, позивач [PERSON] та відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] отримали в спадок житловий будинок та земельну ділянку під ним, які розташовані за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Матвіївка, вулиця Леніна, будинок 167, але не вирішеним питанням залишилося щодо земельної ділянки, яка за життя належала [PERSON] 05.10.2017 року позивачем до державного нотаріуса Вільнянської районної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] було подано заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 04.07.2015 року батька - [PERSON]. У заяві спадщиною зазначено: земельна ділянка, площею 0,6700 га, що розташована на території Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, яка належить померлому 04.07.2015 року [PERSON]. Постановою від 05.10.2017 № 1427/02-31 в оформлені права на спадщину у вигляді земельної ділянки державним нотаріусом позивачу було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що розташована на території Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Враховуючи викладене, позивач не має можливості оформити право власності на спадщину в нотаріальній конторі, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, у зв'язку з чим позивач змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач та її представник в судовому засіданні на позові наполягали, просили суд задовольнити його в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідачі в судовому засіданні позов визнали в повному обсязі, не заперечували проти оформлення права власності на спірну земельну ділянку за їх сестрою. Третя особа у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без участі її відсутності. Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає повному задоволенню. У судовому засіданні встановлено наступне. 15.07.2013 року померла [PERSON], даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть від 17.07.2013 серія І-ЖС № 266732 (а.с. 8). Після її смерті залишилась спадщина в тому числі і земельна ділянка площею 0,6700га кадастровий номер 2321582600:01:003:0024, яка розташована на території Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Після смерті [PERSON] жоден зі спадкоємців до нотаріальної контори не звертався. Однак, на день смерті із померлою проживав її чоловік батько позивача та відповідачів [PERSON], який вважаються таким, що прийняв спадщину, вказаний факт був визнаний всіма учасниками по справі в судовому засіданні. 04.07.2015 помер [PERSON], даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть від 06.07.2015 серія І-ЖС № 323323 (а.с. 9). 05.10.2017 року позивач звернулася з заявою до державного нотаріуса Вільнянської районної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 04.07.2015 року батька - [PERSON]. До спадкового майна, зокрема, входить земельна ділянка площею 0,6700 га, що розташована на території Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] відмовились від своєї частки спадщині після смерті батька на користь сестри [PERSON]. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків. (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Під час розгляду справи не встановлено обставин, за яких би будь-хто, окрім позивача, у встановленому законом порядку заявив би про свої права на спірну земельну ділянку. Враховуючи фактичні обставини справи, іншого способу захисту прав спадкоємця, окрім судового, немає. Згідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч. 1 ст. 1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Згідно розяснень, які містять п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008р., судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або правовстановлюючим документом. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши місце і час відкриття спадщини, коло спадкоємців, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна, суд вважає доведеними під час розгляду спору доводи позову про порушення законних прав та інтересів позивача, позов визнаний відповідачами, правових і фактичних підстав для відмови у задоволенні позову суд не вбачає, тому суд приходить до висновку про можливість судового захисту порушених прав позивача у обраний позовом спосіб. За таких обставин, позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved