Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду даним з позовом. Свої вимоги обґрунтувала тим, що на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна ВРТ/680634 від 26.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Кіровоградської області Українською Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за №302, вона є власником квартири [ADDRESS] . У січні місяці 2020 року вона звернулася до Знам`янського міського центру надання адміністративних послуг з метою вирішення питання щодо реєстрації місця проживання члена своєї родини до належної їй квартири та дізналася, що на вказану квартиру накладено арешт. Звернувшись до Знам`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), вона отримала відповідь з якої вбачається накладення арешту на належне [PERSON] нерухоме майно в рамках виконавчого провадження, зареєстрованого в АСВП за №27083484 від 15.06.2011 року, де стягувачем є ПАТ КБ «Приватбанк», а боржником [PERSON] , яка є попереднім власником квартири [ADDRESS] . Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на вказаний об`єкт нерухомості зареєстроване обтяження за №11393453 від 15.07.2011 року на підставі постанови ВДВС Знам`янського МРУЮ про арешт майна боржника та заборону його відчуження №б/н від 15.07.2011 року. Тому, з метою захисту своїх прав та інтересів, вона звертається з даним позовом та просить суд зняти арешт з квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та який накладений у виконавчому провадженні АСВП №27083484, відкритому на підставі виконавчого листа №2-113 від 06.05.2011 року, виданого Знам`янським міськрайонним судом Кіровоградської області про стягнення зі [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 28084,78 грн. (постанова державного виконавця ВДВС Знам`янського МРУЮ №б/н від 15.07.2011 року). Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, розгляд справи проводити без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом, проте лист повернувся на адресу суду у зв`язку з відсутністю адресата за місцем проживання (а.с.198). Представник третьої особи - Знам`янського МРВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву, відповідно до якої справу просив розглядати без його участі та на розсуд суду. Представник третьої особи - АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності, суд відзначає наступне. Так, на підставі матеріалів справи судом встановлено, що 15.07.2011 року реєстратором філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено обтяження за реєстраційним №11393453 на підставі постанови ВДВС Знам`янського МРУЮ про арешт майна боржника та заборону його відчуження №б/н від 15.07.2011 року, де об`єктом обтяження є квартира [ADDRESS] , а власником майна - [PERSON] (а.с.16). 20 липня 2012 року було проведено прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, що є предметом іпотеки і є власністю боржника [PERSON] . Переможцем торгів визначено гр. [PERSON] , що підтверджується копією протоколу №10-0064/12-1 та актом про реалізацію предмету іпотеки від 20.07.2012 року (а.с. 20,21). Згідно свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна ВРТ/680634 від 26.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Кіровоградської області Українською Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за №302 та витягу про державну реєстрацію прав №35029336 від 01.08.2012 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.17-19). В листі Знам`янського МРВ ДВС від 25 березня 2020 року за №14923, адресованому позивачу зазначено, що відповідно до відомостей з Реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване обтяження, а саме: тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер: 11393453, зареєстровано 15.07.2011 року на підставі постанови ВДВС Знам`янського МРУЮ про арешт майна боржника та заборону його відчуження №б/н від 15.07.2011 року. Таке обтяження накладено у зв`язку з перебуванням на виконанні у Знам`янському МРВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області ВП №27083484 від 15.06.2011 року, відкритого на підставі виконавчого листа за №2-113, виданого Знам`янським міськрайонним судом Кіровоградської області від 06.05.2011 року про стягнення зі [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у сумі 28084,78 гривень. При цьому, станом на день надання відповіді, матеріали виконавчого провадження знищені, а тому відсутні підстави для зняття арешту. За таких обставин судом встановлено, що правові підстави для обтяження майна позивача відсутні. Заборона відчуження накладена на майно позивача та порушує її право власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного чи окремого провадження. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зазначене кореспондується зі ст. 321 ЦК України. За нормою ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Згідно зі статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Існування заборони на відчуження нерухомого майна перешкоджає позивачу розпоряджатися своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Відповідно до ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки накладення обтяження на майно позивача є перешкодою у здійсненні нею права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд, до того ж встановлено, що позивач не була стороною виконавчого провадження АСВП №27083484 від 15.06.2011 року, в рамках якого було накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, а зняття такого обтяження за рішенням суду є єдиним способом захисту майнових прав позивача. При цьому, відповідно до положень частини 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що у позовній заяві позивачем заявлено вимогу про віднесенні судових витрат на її рахунок, суд вважає за можливе залишити судові витрати по фактично понесеним.

Outcome: approved