Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою № 26 будинком № 38 по вулиці 12 Поздовжня в м. Миколаєві. Свої вимоги мотивував тим, що відповідачі, хоча і зареєстровані за вказаною адресою, проте не проживають в вищезазначеній квартирі більше шести років, не беруть участі в утриманні житла, не сплачують комунальні послуги. Однак реєстрація відповідачів за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою № 26 будинком № 38 по вулиці 12 Поздовжня в м. Миколаєві. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,\~на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову\~з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 2/3 частки квартири [ADDRESS], на праві власності належить [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в електронному реєстрі власності нерухомого майна № 699 від 20.07.2010 року. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 20.07.2017 року за № 2144 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] На підставі листа Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 29.06.2017 року за № 73-23/51-2017 [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживають, у звязку з тим, що виїхала до іншого місця проживання. Даний факт підтверджують сусіди [PERSON], [PERSON] (а.с.11-12). [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії І-ФП № 153355 (а.с.28). Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, сформованого 18.04.2018 року та актового запису про народження № 691 від 02.04.2002 року, вбачається, що відповідачка [PERSON] фактично проживає за адресою: [INFO], що підтверджує факт того, що відповідачі за зареєстрованим місцем проживання не мешкають. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, тобто в даному випадку батьків. Відтак суд не приймає до уваги Висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування квартирою, оскільки це порушує права власника житла на вільне розпорядження, користування та володіння своїм майном за таких умов. Згідно із частиною 2 статті 18 цього Закону\~діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення. За таких обставин, оскільки відповідачі не є власниками вказаної квартири, не є членами сімї власника нерухомого майна, крім того не проживають в спірній квартирі, витрати на його утримання не несуть, за комунальні послуги не сплачують, суд вважає, що факт реєстрації відповідачів в будинку позивача порушує його права як власника, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та законними, і такими, що підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн.. На підставі ст. ст. 317, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved