Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач звернулася до Ватутінського міського суду Черкаської області з позовною заявою у якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач на даний час є власником даної квартири, а [PERSON] є попереднім її власником, членом сім`ї якої є [PERSON] , та вказані особи з 2000 року у цій квартирі не проживають. На даний час адреса місця фактичного проживання відповідачів позивачу не відома, вони не спілкуються. Жодних речей у її квартирі відповідачі не зберігають та фактично нею не користуються, витрати, пов`язані з оплатою комунальних послуг не несуть. Домовленості з відповідачами про збереження за ними права користування вказаною квартирою відсутні. Ухвалою судді Ватутінського міського суду Черкаської області від 15.04.2019 року відкрито провадження у справі, її учасників повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, та роз`яснено їм права, передбачені ст.ст. 178-180, 191, 193, ч. 5 ст. 279 ЦПК України. У відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України [PERSON] та [PERSON] 15.04.2019 року повідомлено про розгляд Ватутінським міським судом Черкаської області вказаної справи шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади України, зокрема на сторінці Ватутінського міського суду Черкаської області. Крім того, роз`яснено право на подачу відзиву, передбачене ч. 3 ст. 178 ЦПК України. Представник позивача адвокат Терещенко В.В., повноваження якої підтверджуються договором про надання правової допомоги від 22.03.2019 року, у судове засідання не з`явилася, надала до канцелярії суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримання позовних вимог, та відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи. Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про місце, дату та час розгляду справи, у розумінні п.п. 1, 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явилися, причину неявки не повідомили, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не надіслали. На підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З огляду на вказане, судом 30.05.2019 року постановлено ухвалу про проведення розгляду даної справи у заочному порядку. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України наявні підстави для вирішення судом справи за наявними матеріалами. З урахуванням положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України та наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов`язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Позивач [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 15.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 676; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.03.2019 року № 159677609. Відповідно до будинкової книги [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на даний час зареєстровані у будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту депутата Ватутінської міської ради Мясникович Н.С., складеного 21.03.2019 року, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] не проживають. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються положеннями ЖК Української РСР, ЦК України та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Положеннями ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11 вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З огляду на вказане, суд враховує, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Таким чином, збереження або втрата права користування житлом за відсутності мешканця, у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у приміщенні. Судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , а відповідачі понад 1 рік не проживають у вказаній квартирі, свої речі у ньому не зберігають і не користується нею, витрати, пов`язані з оплатою комунальних послуг не несуть. Крім того, у відповідачів відсутня домовленість з позивачем стосовно збереження за ними права користування цією квартирою. З огляду на встановлені обставини справи, та те, що відповідачі не надали відзив на позов, а також доказів на підтвердження наявності правових підстав на реєстрацію місця проживання у квартирі позивача, що судом оцінюється як відсутність у них заперечень щодо викладених у позові обставин та заявленої позовної вимоги, суд вважає, що задоволення позовних вимог не порушуватиме ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, враховуючи те, що за змістом позову позивач не бажає стягувати з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору, суд не стягує на користь позивача суму сплаченого нею судового збору за пред`явлення даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved