Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Херсонській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, за адресою: в будинку [ADDRESS], в якому вказує, що їй на праві власності належить вищевказаний будинок; в вищевказаному будинку зареєстрований відповідач, з квітня 2012р. та до теперішнього часу відповідач у житловому приміщенні не з'являється. У зв'язку з наведеним просила усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні жилим приміщенням, та визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за адресою: в будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за адресою: в будинку [ADDRESS], які підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки його довіритель вважає себе також власником вказаного будинку, а договір дарування позивачу будинку є удаваним. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, суд встановив, що відповідно до договору дарування житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу державної [PERSON], 19.08.2011р. позивач є власником житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS], зареєстрованого в БТІ 06.09.2011р. за №257 в низі №2. Шлюб між сторонами розірвано 16.10.2012р., що підтверджується рішенням суду. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується відомостями довідкою, однак, на теперішній час не проживає, що підтверджується актом, відповідач залишився зареєстрованим за вищевказаною адресою. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved