Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до ТОВ «УКР-КЛІМАТ» та просила стягнути з відповідача суму заборгованості по виплаті компенсації за купівлю товарно-матеріальних цінностей згідно з авансовим звітом №2 від 24.09.2014 року в сумі 5272 гривні. Крім того позивач просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 3000 гривень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 04.10.2010 року по 06.11.2014 року працювала у ТОВ «УКР-КЛІМАТ» на посаді головного бухгалтера. Наказом №15 від 06.11.2012 року позивача було звільнено за угодою сторін, відповідно до ст.36 КЗпП України. Позивач просить виплатити компенсацію витрат про придбання за дорученням для ТОВ «УКР-КЛІМАТ» згідно зі звітом про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, схваленого та затвердженого директором підприємства [PERSON] залишку в сумі 5272 гривень відповідно до авансового звіту №2 від 24.09.2014 року. Також позивач наполягає, що внаслідок невиплати відповідачем повного розрахунку належних їй сум, призвело до обмежування своїх потреб задля необхідності лікування дитини, не сплати за комунальні послуги, що негативним чином позначилось на усталеному способі життя, матеріальному достатку. Свої моральні страждання позивач оцінює в розмірі 3 000 гривень. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача позов визнала частково, зазначила, що визнає заборгованість в сумі 5272 гривень, проти моральної шкоди заперечила. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 04.10.2012 року [PERSON] на підставі наказу № 2к від 04.10.2012 року, була прийнята на роботу до ТОВ «УКР-КЛІМАТ», про що свідчить запис в трудовій книжці № 28 (а.с. 9). Згідно з наказом № 15 від 06.11.2014 року [PERSON] була звільнена із займаної посади за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 7). Встановлено, що 24.09.2014 року директором підприємства [PERSON] затверджено звіт про використання коштів, виданих [PERSON] на відрядження або під звіт в сумі 13272 гривні, (а.с. 3). 28 жовтня 2014 року [PERSON] повернуто кошти в розмірі 8000 гривень, про що свідчить копія платіжного доручення (а.с. 6). Сума заборгованості по виплаті компенсації за купівлю товарно-матеріальних цінностей згідно з авансовим звітом №2 від 24.09.2014 року становить 5272 гривні. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем по виплаті компенсації за купівлю товарно-матеріальних цінностей згідно з авансовим звітом №2 від 24.09.2014 року знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині виплати коштів в сумі 5272 гривень. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З урахуванням всіх обставин справи, суд вважає доведеним, що неправомірними діями відповідача, які виявились у невиплаті всіх сум при звільненні [PERSON], останній заподіяно моральної шкоди, яка виражається в моральних переживаннях, додаткових зусилях для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір компенсації за завдану їй моральну шкоду Позивачем явно завищений. Найбільш достатньою, необхідною та справедливою, на думку суду, є компенсація за заподіяну моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 243,60 грн., відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial