Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач звернулась із позовом про стягнення з відповідача, у порядку розподілу майна подружжя, 1/2 вартості автомобіля ЗАЗ DAEWOO SENS T13110, 2007р., реєстраційний [NUMBER], в сумі 22500грн., а також витрат по сплаті судового збору в сумі 365,40грн. та правової допомоги в сумі 350грн. Згідно з викладеними в позовній заяві обставинами, сторони з 23.05.2009р. перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.01.2014р. За цей час, на спільні кошти, подружжя придбало автомобіль ЗАЗ DAEWOO SENS T13110, 2007р., реєстраційний [NUMBER], спочатку за довіреністю від 26.02.2013р., що була оформлена на відповідача, а потім, за договором купівлі-продажу. Заявлена позивачем вартість автомобіля становить 45000грн. Після розлучення сторони не дійшли згоди щодо добровільного розподілу цього майна, тому, позивач просить стягнути грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини його вартості, а саме 22500 грн., а також понесені нею судові витрати. Відповідач надав письмове заперечення, відповідно до якого, спірний автомобіль він купив у лютому 2013р., під час шлюбу, тому, той є спільною власністю подружжя. Протягом останнього року подружні стосунки розладились, шлюб вони розірвали. Оскільки, іншого істотного майна у них не було, вони досягли згоди на продаж автомобіля, 10.01.2014р. він його реалізував, а отримані кошти в сумі 40000 грн. порівну поділив з [PERSON] Вважає, що позов заявлений безпідставно, а його сума є завищеною. У судові засідання позивач не з'явилась, її представник направив заяви про проведення розгляду за їх відсутності та повідомив, що дозволу на продаж автомобіля позивач не давала, кошти від його продажу не отримувала. Під час судового розгляду відповідач підтвердив обставини, викладені у письмовому запереченні. Уточнив, що половину коштів, отриманих ним в результаті продажу автомобіля, він передав позивачу без розписки, письмових доказів цього не має. На останнє судове засідання відповідач не з'явився і направив заяву про винесення рішення у заочному порядку. Оскільки, згідно зі ст.224 ЦПК, умовою такого розгляду є відсутність заперечень позивача, який про це не повідомив, суд вважає правильним продовження розгляду у звичайному порядку, без участі сторін, та, згідно з ч.2 ст. 197 ЦПК України, без технічного фіксування. У судовому засіданні досліджені усі надані сторонами докази, зокрема, копії паспорта та ІПН позивача, довіреності її представника, свідоцтв про укладення шлюбу між сторонами та народження дитини, позовної заяви та рішення суду про розірвання шлюбу, довіреності на автомобіль, квитанції про сплату послуг з надання правової допомоги, довідок-рахунків про купівлю та продаж автомобіля, дані щодо його автоматизованого обліку тощо. Під час розгляду позову, суд виходить з того, що спірні правовідносини регулюються ст.60,70,71 СК України, 12,355,368,369,372,447 ЦК України. Заслухавши пояснення, дослідивши докази, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України,ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а згідно з ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 СК України, у разі розподілу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Належність автомобіля до спільної сумісної власності подружжя та його продаж відповідачем визнано, ці факти суд вважає встановленими. Згідно з ч.2 ст.369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Позивач свою згоду на продаж автомобіля заперечує, відпоавідач повідомляє про її наявність, але в усному вигляді. Суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач об'єктивно не може надати доказів згоди, яка, за її твердженням, була відсутня. Оскільки, відповідач заявляє протилежне, він має довести наявність такої згоди, проте, доказів цього не надав. Згідно з ч.2 п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується. Позов не містить вимоги про оспорювання правочину з розпорядження спірним автомобілем. Суд вважає, що це не впливає на можливість врахувати це майно і стягнути частину його вартості. Такий висновок відповідає практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала № 33973073 від 02.10.2013р.). Суд також враховує, що спірний автомобіль є неподільною річчю і на час розгляду позову відсутній, тому, розподілу підлягає лише його вартість у грошовому еквіваленті. Заявлена позивачем вартість продажу автомобіля в сумі 45000 грн. документально не підтверджена, тому, при вирішенні питання про вартість майна, суд бере до уваги пояснення відповідача, підтверджене довідкою ПП «МПП Вибір», відповідно до яких продаж здійснено за 40000 грн. Тому, стягненню підлягають кошти у розмірі 1/2 цієї суми, що становить, 20000 грн. Суд оцінив позиції сторін та усі надані ними докази. Так, факт розподілу вартості автомобіля позивач заперечує. Відповідач, стверджуючи протилежне, заявляє про усну таку домовленість. Позивач об'єктивно не може надати доказів тієї події, яка, за її твердженням, була відсутня. Оскільки, відповідач заявляє протилежне, він має довести наявність розподілу коштів, отриманих ним від продажу автомобіля. Проте, доказів цього (розписки про отримання коштів чи квитанції про їх перерахування тощо) у порядку ст.60 ЦПК, відповідачем не надано. Тому, суд вважає недоведеним факт розподілу коштів та передачі позивачу частини грошей, отриманих відповідачем від продажу автомобіля. Відповідач заявив, що між ним та позивачем було досягнуто згоди про відсутність спору щодо розподілу майна. На підтвердження цього, послався на позовну заяву про розірвання шлюбу. Суд звертає увагу, що дана заява складена позивачем 11.12.2013р., до продажу автомобіля (10.01.2014р.), тобто, не може свідчити про події, які відбулись пізніше. Крім того, у цій заяві позивач повідомляє, що «питання про розподіл майна, сподіваюсь, буде вирішене у добровільному порядку», що свідчить не про спільну домовленість та відсутність спору, а про особисту думку позивача про його можливе вирішення у майбутньому. Отже, згадана позовна заява не може слугувати доказом відсутності даного спору чи його врегулювання. Суду не надано доказів відмови позивача від частини спільної власності подружжя - транспортного засобу у порядку, встановленому ч.3 ст.12, ч.3 ст.447 ЦК України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного: Згідно зі ст.79 ЦПК, до судових витрат відносяться витрати по сплаті судового збору та на правову допомогу. У ч.1 ст.88 ЦПК передбачено, що понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору, витрат на правову допомогу підлягають присудженню позивачеві із відповідача. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що у даній справі позивачем сплачено судовий збір: при поданні позовної заяви - 243,60грн., при поданні заяви про забезпечення позову - 121,80 грн., всього 365,40грн. З них: позовні вимоги про стягнення 22500грн. задоволені на суму 20000грн., тобто, на 88,9% від заявленої суми позову; заява про забезпечення позову визнана необґрунтованою, у її задоволенні відмовлено. Таким чином, присудженню позивачеві підлягають витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 88,9% від сплаченої суми 243,60грн.,що становить 216,57грн., решта витрат відшкодуванню не підлягають. Крім того, позивачем заявлено про стягнення з відповідача витрат по оплаті правової допомоги 350грн., на підтвердження додано квитанцію ЮК Московського району б/н від 21.02.2014р. Розглядаючи питання про відшкодування цих витрат, суд виходить з аналізу ст.ст.84,88 ЦПК та ст.30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з якими, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи, в розумному розмірі, з урахуванням витраченого адвокатом часу. Виходячи з постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних із розглядом цивільних і адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», суд присуджує ті витрати, які документально підтверджені, матеріальна вимога щодо оплати праці адвоката чи іншої особи, яка є фахівцем у галузі права, має бути аргументована, тобто, із зазначенням від чого залежить вартість допомоги - складність самої справи, кількість матеріалів у справі, розрахунок виконаної роботи, що підлягає оплаті, тощо. Як вбачається із матеріалів, договір про надання юридичної допомоги, акт виконаних робіт, рахунок на їх оплату стороною позивача до суду не надані. Надана квитанція про сплату послуг по наданню правової допомоги не дає можливості встановити зв'язок між сплатою позивачем 350 грн. та наданою допомогою саме у цій справі, і не містить обґрунтування її вартості. Відтак, вимога про стягнення витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню.

Outcome: partial