Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS]. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 2000 р. перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] До 1991 р. її чоловік перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], а спірні відносини щодо користування квартирою [ADDRESS] тривають з 2002 р. 7 травня 1970 р. її чоловікові, як молодому спеціалісту, було видано ордер на спірну квартиру, в яку вписано відповідачку [PERSON] та його сина від першого шлюбу [PERSON] У 2002, 2010, 2012 роках відповідачка зверталась до Франківського та Сихівського районних судів м.Львова з приводу визнання втратившим право користування спірною квартирою її чоловіком [PERSON] та його виселення, однак у такому їй було відмовлено. Відповідачка чинила перешкоди її чоловікові [PERSON] у користуванні даною квартирою, у зв'язку з чим він був змушений звернутись у 2013 р. до Сихівського районного суду м.Львова з позовом про усунення перешкод у користуванні даною квартирою, який був задоволений. У 2006 р. її чоловік переніс два інфаркти та інсульт, у зв'язку з чим став інвалідом ІІ групи. Згідно з висновком медико-соціальної експертизи потребує постійного стороннього догляду, який вона йому надає з дня його захворювання. Відповідачка суперечить її проживанню з чоловіком у спірній квартирі, у зв'язку з чим він змушений проживати у житловому будинку її матері в с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області. Її чоловік неодноразово мав намір вселитись у належну йому для користування та проживання квартиру разом з нею, як з дружиною, оскільки цього потребує стан його здоров'я, який потребує повсякденного догляду, однак цьому суперечить відповідач. Відтак вона змушена звернутись до суду з позовом про визнання за нею права користування жилим приміщенням. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить такий задоволити з підстав, викладених в ньому. Додатково зазначив, що власником спірної квартири є держава в особі Міністерства оборони України, а позивач не зверталася до власника з заявою про надання їй права користування даною квартирою. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечили та просять в такому відмовити за безпідставністю вимог. Відповідач додатково пояснила, що з 1970 р. по даний час проживає в спірній квартирі, а її колишній чоловік [PERSON] та його теперішня дружина [PERSON] (позивач) проживають в будинку в с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, ? частка якого належить позивачу. Заперечує право проживання позивачки, оскільки оспорювана квартира складається з двох прохідних кімнат площею 11 м? та 14, 8 м?, а тому вважає спільне сумісне проживання з позивачкою неможливим. Треті особи у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про розгляд справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Судом встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] (наймач), квартира неприватизована, використовується на умовах договору найму. Як вбачається із талону до ордеру №1021 від 07.05. 1970 р. така була надана [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON] та [PERSON] Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний в липні 1991 р.; після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] від 03.07.1991 р. Згідно з положеннями ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Таким чином, суд приходить до висновку, що в відповідача [PERSON] наявні такі ж права і обов'язки щодо оспорюваного жилого приміщення, як в наймача даного приміщення. За змістом ст.65 Житлового кодексу наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно роз'яснень, що містить п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Розглядаючи дану вимогу, суд враховує вимоги ст.65 ЖК України, якою передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Аналізуючи наведені положення закону, суд приходить до висновку, що визнання за особою права користування жилим приміщенням може мати місце лише за умови проживання в ньому та користування ним. Так, відповідно до паспортних даних, зареєстроване місцем проживання позивача [PERSON] - [ADDRESS]. При цьому, позивач проживає без реєстрації в домогосподарстві за [ADDRESS], що підтверджується довідкою Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 21.01.2015 р. Крім цього, самим позивачем в позові та її представником в судовому засіданні стверджено, що позивач у спірну квартиру не вселялась та в ній ніколи не проживала. Відтак, враховуючи те, що позивач не вселялась у спірну квартиру, ніколи в ній не проживала, має зареєстроване місце проживання відповідно до закону та проживає без реєстрації в іншому місці, згода відповідача на її вселення відсутня, а відтак відсутні правові підстави для визнання за нею права користування спірною квартирою [ADDRESS]. Доводи позивача про неможливість проживання її чоловіка [PERSON] в спірній квартирі та наявність рішень суду про чинення йому перешкод у користуванні спірною квартирою жодним чином не підтверджені, а крім того, дані обставини не можуть слугувати підставою для визнання за нею права користування жилим приміщенням. Крім цього, покликання позивача на хворобу чоловіка позивача, який потребує догляду і не проживає в спірній квартирі, як підстава визнання за нею права користування житлом не ґрунтується на вимогах закону і не може бути підставою для задоволення позову. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За умовами ч.ч.1, 2 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що позивачем є особа, права якої порушено чи оспорюється, а відповідно відповідачем - особа, яка порушила його права. На підставі наведеного, цивільне право [PERSON], зокрема наявним відповідачем [PERSON], не порушено, а тому відсутні правові підстави для його захисту в судовому порядку при зверненні до суду з вимогами про визнання за нею права користування квартирою [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що ні позивачем, ні його представником всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України з наданням належних та допустимих доказів, як цього вимагають положення ст.ст.58-59 ЦПК України, не доведено жодних підстав для визнання за позивачем права користування спірною квартирою, а тому позов є безпідставним та в задоволенні такого слід відмовити. Також, згідно із ст.88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог. На підставі ст.15 ЦК України, ст.65 ЖК України та

Outcome: dismissed