Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 07.10.2015 року у загальній сумі 207300,00 грн. Позов мотивований тим, що 07.10.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 7500 дол. США, що підтверджується розпискою від 07.10.2015 року. 25.07.2020 року на адресу відповідача була направлена вимога про повернення грошових коштів, від отримання якої відповідач відмовився відповідно до повідомлення кур`єрської служби. До теперішнього часу гроші позивачу не повернуто. У відзиві, який подано представником відповідача, зазначено про невизнання позову. Вказано, що розписка не є борговим документом, оскільки не містить всіх істотних умов договору. Також зазначено, що сторони проживали однією сім`єю, мали спільний побут, спільний бюджет за рахунок спільної праці та спільних бізнес проектів. Крім того просить застосувати строк позовної давності, оскільки у позивача виникло право на пред`явлення вимоги з наступного дня після складення тексту розписки, а саме з 08.10.2015 року. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що розписка містить відомості про отримання коштів. Представник позивача в судовому засіданні в режимі відео конференції підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав зазначених в позові. Пояснив, оскільки в розписці на зазначено строку повернення коштів, то строк звернення до суду слід рахувати з часу направлення відповідачу вимоги про повернення коштів. Представник відповідача пояснив, що відповідач не може ні підтвердити ні спростувати факту написання розписки та отримання коштів, оскільки таких розписок було написано декілька, у зв`язку із здійсненням підприємницької діяльності щодо придбання транспортних засобів. Зі слів відповідача - сторони спільно проживали однією сім`єю, складали багато документів, кошти отримувались постійно. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оригінал розписки, судом встановлено наступне. У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до частини першої\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою\~статті 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої\~статті 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 6 ЦК України\~встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною другою\~статті 628 ЦК України\~сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Частинами третьою, четвертою\~статті 545 ЦК України\~передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами\~статті 527 ЦК України\~боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Такий договір є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк. Згідно зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові\~\~від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі за № 61-953св18. У розписці від 07.10.2015 року зазначено, що відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 7500 дол. США на покупку автомобіля. Розписка не містить у собі даних про одержання відповідачем грошових коштів в борг від позивача, її зміст вказує на утримання коштів для покупки автомобіля. Доказів придбання автомобіля для власних потреб відповідача, позивачем не надано. Текст розписки не дає можливість визначитись без сумнівів чи отримувались дані грошові кошти як позика, оскільки в розписці відсутні умови надання грошових коштів у борг, відсутні умови та час повернення. Оскільки факту передання грошей саме у якості позики позивачем не доведено й судом не встановлено, то підстав для задоволення позовної заяви про стягнення заборгованості за договором позики не має. Посилання позивача на висновки суду касаційної інстанції у справах №6-63цс13, № 686/21857/16-ц суд не бере до уваги, оскільки позивачем не доведено факту передачі коштів в якості позики. 25.07.2020 року позивачем направлено на ім`я відповідача вимогу про повернення позики. Позовна давність -\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256\~Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Перевіряючи дотримання позивачем строку позовної давності, суд приходить до висновку, що позивачем строк звернення до суду не пропущено, оскільки він вважає, що його право порушено з часу направлення вимоги, тобто з 25.07.2020 року, тому підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності - немає. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. На підставі вище викладено, суд дійшов висновку , що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed