Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовною заявою про визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зокрема квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником квартири згідно до свідоцтва про право на спадщину. У вказаній квартирі зареєстрований також і відповідач, яка була зареєстрована з дозволу власника. Відповідно до тверджень позивача витрат по оплаті комунальних послуг не несе, однак реєстрація місця проживання залишається за даною адресою. Як вбачається із поданої до суду позовної заяви на думку позивача, відповідач втратив інтерес до даного житлового приміщення як до свого постійного проживання. Крім того, реєстрація відповідача у даній квартирі тягне за собою понаднормові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які ж відповідач не оплачує. Враховуючи те, що позивач не має можливості належним чином здійснювати своє право власності та користування квартирою у зв`язку із реєстрацією в ній відповідача, він звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратили право користування спірним жилим приміщенням. В судовому засіданні сторона позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити, подала заяву про розгляд справ без іх участі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, а надалі подано заяву про розгляд справи без участі сторони. Заслухавши сторін, дослідивши наявні матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Позивач є власником квартири [ADDRESS] . В спірній квартирі, окрім позивача на даний час зареєстрований і відповідач, що підтверджується судовим запитом (а.с.244) У своїх позовних вимогах позивач вказує про те, що відповідач у будинку не проживає, обов`язків по оплаті комунальних послуг жодних не здійснює, у зв`язку з чим просить усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а додатково також заявлено і вимогу про визнання за відповідачем наявних боргів по сплаті комунальних послуг. Згідно із ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, відповідно до ст.317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як визначено нормами ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. А згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України свідчить, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Судом було задоволено вказаний позов 24.05.2017, а 11.07.2017 рішення суду першої інстанції залишено без змін апеляційним судом. Верховний Суд же при розгляді цієї справи та під час скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції звернув увагу на предмет пропорційності такого втручання у право на житло. Розглядаючи справу по суті судом встановлено, що з 27.03.2020 відповідач перебуває на державному утриманні на безкоштовній основі на обслуговуванні Івано-Франківського територіального центру соціального обслуговування і потребує стороннього догляду. Наведене свідчить про те, що відповідач не має змоги чинити перешкоди позивачу, доказів наявності іншого житла у відповідача суду також не представлено. При цьому суд вказує наступне. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Ч.2 ст. 405 ЦК України зазначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Закон дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України), і ця норма не передбачає винятків. Не сплата відповідачем коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання відповідача такими, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування. Також слід зазначити, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). З матеріалів справи не вбачається сукупності необхідних за ст. 405 ЦК України підстав для задоволення позову, оскільки не підтверджено відсутність відповідача понад 1 рік за місцем проживання без поважних причин, а також того, що у відповідача не має поважних причин такої відсутності за місцем проживання, адже відповідач на даний час потребує постійного стороннього догляду і перебуває у відповідній установі, однак за особистим зверненням має право залишити заклад в будь-який час. Позивачем також не доведено, що подальше перебування відповідача у квартирі є неможливим, і таке перебування відповідача перешкоджає позивачу володіти і користуватися власним майном настільки, що інтереси позивача, як власника житла все ж перевищують інтереси відповідача, як колишнього члена сім`ї попереднього власника і користувача цього спірного житла, і який (відповідач) до того ж і не забезпечний іншим житлом. Тому суд вважає, що така крайня ступінь втручання в права особи не буде справедливою і пропорційною, а буде надмірною при оцінці даних обставин, а відтак слід відмовити в задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed