Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом,відповідно до якого зазначила,що вона з 26 червня 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від спільного шлюбу мають дитину, сина [PERSON] , [INFO] . У 2007 році ними у шлюбі, за договором купівлі-продажу № 969092 від 18.10.2007, було придбано 2(двох) кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,3 кв.м. у якій вони зареєстровані та проживали однією сім`єю. Право власності на квартиру за вищезазначеною адресою зареєстрована за [PERSON] . 30 листопада 2010 року шлюб між ними було розірвано, а син [PERSON] залишений зі мною. При цьому вона та син [PERSON] продовжували проживати та бути зареєстрованими у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Починаючи з 2017 року через не можливість проживати в одному приміщенні з відповідачем, вона була змушена виїхати з їхньої квартири за адресою: [ADDRESS] та знімати-орендувати квартиру для проживання, однак син [PERSON] до середини 2018 року постійно проживав у їхній 2-х кімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що 2-х кімнатна квартира набута ними за час шлюбу, вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та її потрібно поділити між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши в власність за позивачем та відповідачем по 1/2 частини квартири. Позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] : виділити у власність [PERSON] , [INFO] 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову з тих підстав,що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти,отримані від продажу частки його квартири [ADDRESS] ,тому відповідно до ст.. 57 СК України вважає спірна квартира не може відноситись до спільного сумісного майна подружжя. Просив у позові відмовити. Суд,заслухавши пояснення сторін,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що не підлягає до задоволення. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.» Відповідно до ст.. 5 ЦПК України «Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 2. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України «Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.» Відповідно до ч 1 ст. 81 ЦПК України « Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено,що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбу із 26 червня 2004 року .Від спільного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . 30 листопада 2010 року шлюб між сторонами було розірвано. Також,у судовому засіданні встановлено,що згідно договору купівлі-продажу № 969092 від 18.10.2007р було придбано 2(двох) кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,3 кв.м. Право власності на квартиру за вищезазначеною адресою зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до ст.. 60 СК України «Майно,набуте подружжям за час шлюбу,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку». Відповідно до ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до положень ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.» Згідно правових позицій,викладених у Постанові Верховного суду у справі № 214/1520/15-ц, 24 жовтня 2018 року зазначено,що «Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.» У судовому засіданні було встановлено,що згідно свідоцтва про право власності на житло від 03.09.2001р відповідач по справі був співвласником квартири [ADDRESS] (а.с.101).Згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.10.2007р співвласники зазначеної квартири у тому числі відповідач зазначену квартиру продали за 389 205 грн,що підтверджується копією зазначеного договору (а.с.102). 18.10.2007р відповідач [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 252 500 грн (а.с.9). Позивач по справі не заперечувала факт продажу квартири відповідачем та придбання за дані кошти квартири [ADDRESS] ,однак зазначила,що коштів від продажу квартири відповідача не вистачало на придбання нової квартири,тому були використані кошти подружжя,які є спільним сумісним майном. Однак, на підтвердження зазначених обставин справи позивач не надала жодного доказу,а саме не надала доказів тих обставин який саме розмір коштів із спільного сумісного майна подружжя було використано на придбання спірної квартири. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України «Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.» Відповідно до ст.. 77 ЦПК України « 1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.. 78 ЦПК України «1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.» Враховуючи викладені обставини,а саме що позивач не надала до суду доказів тих обставин яку саме суму коштів які є спільною сумісною власністю подружжя було витрачено на придбання квартири [ADDRESS] ,а згідно позовної заяви позивач просить виділити їй саме Ѕ частину квартири [ADDRESS] ,суд відмовляє позивачу у даних позовних вимогах у зв`язку із недоведеністю. На підставі ст.. 57,60,61,69,70,71 СК України,ст.. 368 ЦК України,

Outcome: dismissed