Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 20.04.2014 року Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська виніс заочне рішення у справі № 200/20400/14-ц, яким визнав за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її рідної сестри [PERSON], яка померла [INFO] року, оскільки позивач була єдиним її законним спадкоємцем. Вищезазначене рішення суду набрало законної сили 19.05.2015 р.. 10 грудня 2015 року позивач звернулася до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, щоб зареєструвати своє право на цю квартиру, однак у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], належну їй на праві власності у порядку спадкування за законом на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.04.2014 року позивачеві було відмовлено у зв'язку з тим, що право власності на дану квартиру вже зареєстроване за іншими особами (за якими саме - не вказано). До 19.05.2015 р., моменту вступу в законну силу заочного рішення, дана квартира на праві власності належала [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.06.1994 року АП «Дніпрошина», виданого згідно з розпорядженням № 1591. Даний факт підтверджується документами, наданими позивачеві КП «ДМБТІ», а саме копією свідоцтва про право власності на житло, копією технічного паспорта та супровідним листом №1654 від 17.02.2014 р.. Отримавши рішення про відмову у державній реєстрації, з метою з'ясування всіх обставин позивач звернулася до нотаріуса і отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, у якій зазначено, що право власності на квартиру [ADDRESS] 23.06.2015 року на підставі договору купівлі-продажу серія НАО №034960/р. зареєстрованого в реєстрі за №830 нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Царєйкіним Михайлом Михайловичем перейшло від [PERSON] і [PERSON] до [PERSON]. Підставою для укладення цього договору купівлі-продажу у його тексті називається свідоцтво про право власності на житло від 20.06.1994 року, видане АП «Дніпрошина» згідно з розпорядженням №1591. Але на момент укладення договору купівлі-продажу оригінал даного свідоцтва був втрачений самою [PERSON] ще до її смерті, у зв'язку з чим нею подавалося оголошення в газеті «Днепровская неделя» № 7 від 29.02.2012р. Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу застосувалося втрачене власником свідоцтво про право власності на квартиру, то воно не може вважатися належним правовстановлюючим документом, тому позивач вважає, що угода не могла укладатися на підставі втраченого власником документа. Як вбачається з витягу, 23.06.2015 р. квартиру продали на той час покійні [PERSON], яка померла [INFO] року, та [PERSON], який помер [INFO]. Також позивач зазначає, що у зв'язку з незаконними діями відповідача [PERSON] їй було заподіяно непоправної моральної шкоди, що полягає у сильних душевних стражданнях, які в подальшому негативно відбилися на стані її здоров'я. Через нервове потрясіння у позивача різко збільшився артеріальний тиск, чим було порушено нормальний уклад її життя. Крім цього, заподіяння їй моральної шкоди позивач обґрунтовує і тим, що в результаті обманних дій [PERSON] вона впродовж двох років не може користуватися належною їй квартирою. Успадковуючи дану квартиру, позивач мала намір переїхати туди жити, оскільки проживає у прифронтовій зоні біля м. Бахмут (колишній Артемівськ), де проходить лінія фронту і постійно чує стрілянину та розриви снарядів. За таких умов постійно жити неможливо і тому позивач змушена час від часу перебувати у доньки у м. Києві, чим завдає клопоту їй та її сім'ї, де на маленькій житловій площі проживає 5 осіб, з них двоє малолітніх дітей віком до 3-х років. Окрім того, кожен переїзд коштує позивачеві чималих матеріальних витрат, що не відповідає рівню доходів пенсіонерки з мінімальною пенсією, якої ледве вистачає на хліб та найдешевші ліки. Також позивач наголошує на тому, що вона є людиною похилого віку, якій потрібен спокій, який вона втратила через те, що без її відома і згоди, обманним шляхом продано належну їй квартиру, через що вона змушена і надалі проживати на території, де йде війна, під постійною загрозою смерті. Позивачеві дошкуляють почуття образи та приниженої гідності. Вона зазнає душевних страждань, фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, відірвана від активного соціального життя, має знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційну напругу, нервозність, дратівливість, бажання уникати контактів, обурення. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, відповідно до якої просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просив задовольнити їх у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про дату слухання справи повідомлена належним чином. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.04.2014 року за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS]. Вказане рішення набрало законної сили 19.05.2015 р.. Відповідно дост.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 29.12.2015 року №51188674, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серія НАО №034960/р. від 23.06.2015 р. нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Царєйкіним Михайлом Михайловичем за реєстровим №830. Номер запису про право власності: 10151158. Так, в матеріалах справи є договір купівлі-продажу серії НАО № 034960/р., від 23.06.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Царєйкіним М.М., за реєстровим №830, укладений між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони. Відповідно до умов вказаного договору продавці [PERSON] і [PERSON] передали у власність покупцю [PERSON] спірну квартиру в [ADDRESS], літ. А-5 [ADDRESS] яка складається з: 1-коридор, 2-вбудована шафа, 3-санвузол, 4-вбудована шафа, 5-кухня, 6,7-житлові, 1-балкон. Загальна площа 43,6 кв.м., житлова площа 28,3 кв.м. Відповідно до п.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. В даному випадку [PERSON] та [PERSON] цивільної дієздатності не мали, бо на той час були вже померлими, виходячи з чого, правочин, укладений між ними і [PERSON], яким є договір купівлі-продажу серії НАО № 034960/р., від 23.06.2015 р. зареєстрований за № 830, є недійсним. Згідно Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики та повинен відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Як було встановлено в судовому засіданні, нотаріус Царєйкін М. М. посвідчив правочин, яким є договір купівлі-продажу серії НАО № 034960/р. від 23.06.2015 р зареєстрований за № 830, на підставі зазначених ним завідомо недостовірних відомостей про те, що дієздатність [PERSON] та [PERSON], які на час вчинення ним цієї нотаріальної дії були покійними, ним перевірено. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 15 ЦК України визначено те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 23 та ч. 1 ст. 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. завдана шкода відшкодовується особою, яка її задала, за наявності її вини. Згідно ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (далі - Постанова), «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків». Згідно ч. 5 Постанови, «відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». Виходячи з цього, судом встановлено, що позивач зазнала моральних страждань внаслідок незаконних дій з боку відповідача, яка надала для посвідчення нотаріусу договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], завідомо знаючи, що особи, які значаться у цьому договорі продавцями, жодним чином його підписати не могли, оскільки на вказану у договорі дату його підписання були покійними. Таким чином вина відповідача у цьому знайшла своє незаперечне підтвердження. Виходячи з цього, сума 100 000 грн., яку просить відшкодувати позивач, є завишеною, враховуючи ті душевні страждання, яких вона зазнала внаслідок неправомірних, винних дій з боку відповідача, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача на відшкодовування моральної шкоди 50000 грн. Відповідно до ст..141 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial