Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернулася в Ленінський районний суд м. Кіровограда суду з позовом до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк», відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області про звільнення майна з - під арешту вказавши, що відповідно до рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18.12.2012 року, яке зареєстровано в ДРП на нерухоме майно 26.03.2013 року вона набула у власність 1/2 частину комплексу будівель по [ADDRESS] в м. Кіровограді, що складається: будівлі ААа1-3, к, кр, навісів а1, а2, а3, гаражу В, навісу Е, убиральні Ж, вимощення ІІІ, огорожі, №№1, бетонного майдану І. 10.04.2013 року, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області Красною А.О. було складено акт опису й арешту майна, за яким описано та накладено арешт на вказаний вище комплекс, у тому числі й на 1/2 частина майна, яке належить їй. Позивач просить звільнити з - під арешту 1/2 частину належного їй на праві власності комплексу будівель по [ADDRESS] в м. Кіровограді, що складається: будівлі ААа1-3, к, кр, навісів а1, а2, а3, гаражу В, навісу Е, убиральні Ж, вимощення ІІІ, огорожі, №№1, бетонного майдану І, незаконно накладеного на підставі акту опису й арешту майна старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області Красною А.О. Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та посилаючись на викладені обставини просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте неодноразово повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Представник відповідача ПАТ «Перший Інвестиційний Банк» у судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити. Старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області Красна А.О. у судове засідання з`явилася, позовні вимоги не визнала, в задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. 14.06.2007 року [PERSON] уклав із ПАТ «Перший Інвестиційний Банк» кредитний договір № 05/07/35-КФ від 14.06.2007 року, на забезпечення виконання умов якого він того ж дня уклав із банком договір іпотеки, предметом якого є комплекс будівель по [ADDRESS] у м. Кіровограді, про що свідчить договір іпотеки від 14. 06.2007 року. З причини порушення [PERSON] умов вказаного вище кредитного договору, Банк звернувся з позовом до суду, за наслідками розгляду якого було постановлено рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.04.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Перший Інвестиційний Банк» кредитної заборгованості у розмірі 338 491,96 доларів США, що еквівалентно 2 685 832,15 грн. та пені у розмірі 819 211, 18 грн. Разом з тим, відповідно до рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18.12.2012 року, спільне майно подружжя було поділене та визнано за позивачем право власності на ? частину комплексу будівель по [ADDRESS] в м. Кіровограді. 10.04.2013 року, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області Красною А.О., в ході виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.04.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» заборгованості, було складено акт опису й арешту майна, за яким описано та накладено арешт на комплекс будівель по [ADDRESS] в м. Кіровограді, що складається: будівлі ААа1-3, к, кр, навісів а1, а2, а3, гаражу В, навісу Е, убиральні Ж, вимощення ІІІ, огорожі, №№1, бетонного майдану І. Тобто, державний виконавець, не переконавшись в належності майна конкретним особам, наклала арешт на все майно, передавши його на відповідальне зберігання [PERSON] та попередивши про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна. Згідно з дослідженими у судовому засіданні матеріалами іпотечної справи, встановлено, що 14 червня 2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Перший інвестиційний банк», на виконання зобов'язань за Кредитним договором 05/07/35-КФ від 14.06.2007 року було укладено іпотечний договір, згідно з п. 2.1.3 якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку належний йому на праві власності об'єкт нерухомості, а саме: комплекс [ADDRESS] в м. Кіровограді. Нежитлова будівля передається разом з усіма при належностями та поліпшеннями, які можуть виникнути в результаті переобладнання/перепланування, реконструкції та/або добудови споруди в майбутньому протягом дії цього Іпотечного договору. Разом з тим, будь - які відомості в іпотечній справі щодо надання позивачем згоди на передачу свого майна в іпотеку відсутні. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. На підставі складеного старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області Красною А.О. акту опису й арешту майна, було внесено відповідний запис щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 1130999 від 26.03.2013 року, позивач набула у власність 1/2 частину комплексу будівель по [ADDRESS] в м. Кіровограді, що складається: будівлі ААа1-3, к, кр, навісів а1, а2, а3, гаражу В, навісу Е, убиральні Ж, вимощення ІІІ, огорожі, №№1, бетонного майдану І. Разом з тим, суд вважає, що в ході примусового виконання рішення суду від 26.04.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» заборгованості, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області Красною А.О. не було враховано положення ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», а саме частини шостої цієї статті, відповідно до якої у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Крім того, суд не погоджується з твердженнями представника Публічного акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» щодо необґрунтованості позовних вимог, оскільки судом встановлено, що спірне іпотечне майно, не переходило у власність від іпотекодавця, [PERSON], а відповідно до сімейного законодавства, позивач набула прав співвласника спірного майна у момент його придбання і договору про передачу майна в іпотеку не уклала та згоду на передачу свого майна в іпотеку не надавала. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.08. 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» при розгляді справи суд зобов'язаний звертати увагу, чи додержані відповідною службовою особою вимоги закону про опис майна, зокрема, чи перелічено у акті опису інше майно, в тому числі те, що знаходиться у власності боржника з іншими особами, яке не описувалось, а також чи не описано те майно, на яке стягнення не може бути звернене за виконавчими документами або може бути звернене лише у передбачених законодавством випадках. Згідно зі ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст.7 Закону України «Про державну виконавчу службу» працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно зі статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У відповідності до ст. 154 ЦПК України суд вважає за можливе заходи забезпечення позову, а саме зупинення продажу арештованого майна - 1/2 частини комплексу будівель по [ADDRESS] в м. Кіровограді, накладені ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 жовтня 2013 року - скасувати.

Outcome: approved