Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним Кредитного договору № 500316490 від 01.11.2012 р., укладеного між сторонами у справі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.11.2012 р. між нею та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений Кредитний договір, відповідно до якого Банк надав кредит в сумі 17728 гривень зі сплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 21% річних, з датою повернення кредиту 02.11.2015 р. Кредит надано для потреб позичальника шляхом перерахування на рахунок, відкритий в ПАТ «Альфа-Банк», в розмірі 16000 гривень та на рахунок ПрАТ СК «Альфа-Страхування» в розмірі 1728 гривень для оплати страхового платежу відповідно до Договору добровільного страхування ризиків Позичальника. Позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору Банком були не дотримані вимоги цивільного законодавства, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки їй не надана була інформація, передбачена Законом у вигляді окремого документу. Також, положення п.2.8 Кредитного договору суперечать ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачають плату за управління кредитними грошовими коштами, а тому є несправедливими. Позивач посилається на порушення вимог ст.61 Конституції України при укладенні договору шляхом включення до його умов подвійної відповідальності за одне правопорушення, а саме п.4 Кредитного договору передбачено сплату штрафу за перший прострочений платіж, і в подальшому якщо прострочення платежу триває додатково сплатити штраф в розмірі 350 гривень. Крім того, позивач зазначає, що умови Кредитного договору містять третейське застереження та положення щодо обов»язку укладення договору добровільного страхування з ПрАТ «Альфа-Гарант», тобто Страховою компанією визначеною Кредитодавцем. Зазначені порушення норм чинного законодавства при укладенні кредитного договору, на думку позивача, є підставами для визнання кредитного договору недійсним. Позивач в судове засідання не з»явилась, надавши клопотання про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надавши клопотання про проведення судового засідання у відсутність представника Банку. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду був повідомлений належним чином. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх наявними у справі письмовими доказами, вислухавши представника позивача, суд вважає що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2012 р. між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений Кредитний договір, відповідно до якого Банк надав кредит в сумі 17728 гривень зі сплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 21% річних, з датою повернення кредиту 02.11.2015 р. Кредит надано для потреб позичальника шляхом перерахування на рахунок, відкритий в ПАТ «Альфа-Банк», в розмірі 16000 гривень та на рахунок ПрАТ СК «Альфа-Страхування» в розмірі 1728 гривень для оплати страхового платежу відповідно до Договору добровільного страхування ризиків Позичальника. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Відповідно до ст..2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов»язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов»язання придбати право вимоги боргу будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов»язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов»язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У своєму позові позивач посилається на порушення відповідачем умов ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що на його думку, є підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень зазначеного Закону у разі ненадання даної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме у виді штрафу або відшкодування шкоди. Однак, Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачена можливість визнання кредитного договору недійсним у разі ненадання або надання неповної інформації про послуги. Крім того судом встановлено, що позивач, підписавши Кредитний договір, засвідчила, що вона отримала до укладення Договору умови кредитування, визначені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що зазначено в розділі 5 Договору, в зв»язку з чим посилання позивача на порушення Банком зазначених норм чинного законодавства є безпідставними. Не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду посилання позивача на наявність в Кредитному договорі положень, що містять подвійну відповідальність за одне і теж правопорушення. Відповідно до п.4 Кредитного договору Позичальник зобов»язується за повне або часткове прострочення повернення Кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісії передбачена Розділом 1 цього Договору та/або інших платежів за Договором сплатити банку штраф у розмірі - якщо сума кредиту становить суму грошових коштів у розмірі до 19999,99 гривень - 150 гривень за перший прострочений платіж, та 350 гривень за кожний наступний прострочений поспіль платіж. Тобто, зазначений пункт договору містить положення про відповідальність Позичальника за невиконання або ж несвоєчасне виконання умов Кредитного договору щодо сплати платежів в рахунок погашення кредитної заборгованості у вигляді сплати штрафу при разовому порушенні та у разі триваючого порушення умов Кредитного договору, що не є подвійною відповідальністю в розумінні ст.61 Конституції України, на що посилається позивач. Звертаючись до суду позивач, як на одну із підстав недійсності оспорюваного правочину, посилається на наявність третейського застереження. Дійсно, укладаючи Кредитний договір сторони погодили, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають Сторони в зв»язку з Кредитним договором та розгляд і вирішення всіх не вирішених Сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між Сторонами з питань виконання, зміни, розірвання ними Кредитного договору, не виключний перелік яких визначений Розділом №2 цього Договору, відбувається у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до Регламенту. Законом України «Про внесення змін до ст.6 Закону України від 03.02.2011 р. № 2983-УІ «Про третейські суди», який набрав чинності 12.03.2011 р., були внесені зміни до ст.6 щодо підвідомчості справ третейським судам, та зазначену статтю доповнено п.14, відповідно до якого третейським судам не підвідомчі справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Отже, положення п.6 Кредитного договору щодо підвідомчості спору між сторонами даного правочину третейському суди є недійсними, оскільки суперечать Закону України «Про третейські суди» в редакції, яка була чинна на момент укладення правочину. Також, як на одну із підстав недійсності правочину, позивач посилається на несправедливість положень п. 2.8 Кредитного договору, що міститьс положення про плату Банку за управління кредитом та п. 2.9 Кредитного договору щодо надання дозволу на договірне списання сум грошових коштів в рахунок сплати страхового платежу ПрАТ «Альфа-Страхування». Згідно до положень ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності). Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, закон покладає обов»язок доказування на сторони у справі. Позивач, посилаючись на несправедливість укладеного Кредитного договору, повинна була надати докази на підтвердження того, що наслідком укладення такого договору є дисбаланс прав і обов»язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг. Таких доказів суду надано не було. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилась та погодилась з його умовами. Недійсність окремої частини правочину, а саме щодо наявності третейського застереження, не тягне недійсність правочину в цілому. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в частині визнання недійсним п.6 Кредитного договору, в іншій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки судом не встановлено підстав для недійсності оспорюваного правочину в цілому. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст..88 ЦПК України.

Outcome: partial