Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач звернулася до Ватутінського міського суду Черкаської області з даним цивільним позовом у якому просить визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], та гараж [ADDRESS] Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер її батько [PERSON], якому за життя відповідно до рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 01.02.2013 року належало нерухоме майно щодо якого заявлено позовні вимоги, а вона є єдиною спадкоємницею вказаного майна за законом. Після смерті батька нею вжито необхідних заходів до отримання свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріус відмовляється видати свідоцтво про право на спадщину на відповідне майно, оскільки за життя батько не встиг зареєструвати право власності на нього в реєстраційній службі, а тому відомості щодо нього у єдиному державного реєстрі прав на нерухоме майно відсутні. Позивач у судове засідання не з'явилась, а її представник [PERSON], повноваження якої підтверджуються договором про надання правової допомоги від 13.06.2018 року, у підготовчому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача [PERSON], повноваження якої підтверджуються довіреністю від 12.06.2018 року № 1433/02-21, не заперечувала проти задоволення позовних вимог та ухвалення рішення у підготовчому засіданні. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за результатами підготовчого провадження, в порядку, встановленому ст. 207 ЦПК України. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов'язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого [INFO] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ватутінського міського управління юстиції у Черкаській області. Факт родинних відносин позивача зі спадкодавцем, зокрема, що вона є його рідною дочкою, підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON], яка народилась [INFO], серії [NUMBER], виданого 19.12.1989 року відділом запису актів цивільного стану Радужнинського міськвиконкому Тюменської області, відповідно до якого її батьком вказано [PERSON]. Померлий [PERSON] заповіту не залишив, таким чином його майно підлягає спадкуванню за законом, а позивач є спадкоємцем першої черги. Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 01.02.2013 року у справі № 690/10/13-ц, крім іншого, визнано за [PERSON] право власності у порядку спадкування на двокімнатну квартиру [ADDRESS], та гараж [ADDRESS] Право власності на вказане майно не зареєстрована за життя [PERSON] у встановленому законом порядку. Позивач після смерті батька у шестимісячний термін з дня відкриття спадщини подала заяву про її прийняття до приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Побіянської Н.Б., якою 12.12.2013 року відкрито спадкову справу № 55466239 (спадкова справа у нотаріуса № 135/2013), що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 36066128, виданим 12.12.2013 року вказаним нотаріусом, та її довідками від 10.02.2017 року № 177/02-14, від 17.09.2018 року № 3106/02-14. Відповідно до змісту вказаних довідок вказано, що [PERSON], [INFO], є єдиним спадкоємцем спадкового майна [PERSON], з урахуванням частки у спадщині від якої відмовився син спадкодавця [PERSON], [INFO]. Свідоцтво про право на спадщину не видане з незалежних від спадкоємця причин. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини (далі - Конвенція). Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно змісту ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Положеннями ч. 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Відповідно до вказаного, суд вважає, що право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи досліджені у підготовчому засіданні докази, у суду відсутні сумніви, що померлому [INFO] [PERSON], за життя належали квартира [ADDRESS] та гараж [ADDRESS] однак ним не проведено державну реєстрацію права власності на вказані об'єкти нерухомості, а позивач по справі, яка є його єдиним спадкоємцем першої черги за законом, своєчасно прийняла спадщину у встановленому законом порядку, що свідчить про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на вказані квартиру та гараж у порядку спадкування за законом. Задовольняючи позовні вимоги суд також враховує, що таке визнання права власності за [PERSON] не порушуватиме права, свободи чи інтереси інших осіб. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує позицію позивача щодо залишення за нею судових витрат та вважає, що оскільки відповідачем визнано позов у підготовчому засіданні, тобто до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого [PERSON] при поданні даного позову відповідно до заяв про переказ готівки Ватутінського відділення АТ «Банк Січ» від 23.08.2018 року №№ ПН359606, ПН 359582, що становить 865 (вісімсот шістдесят п'ять) грн., підлягають поверненню їй з державного бюджету, а інші 50 відсотків судового збору суд з урахуванням позиції позивача не стягує з відповідача на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved