Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який мотивує тим, що є власником житлового будинку в селищі Отинія, вул.Галицька, 29 Коломийського району, відповідно до договору дарування від 17.09.1996р. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28 травня 2013 р. по справі №346/312/13-ц було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до неї та Отинійської селищної ради про визнання незаконними та скасування: рішення виконавчого комітету Отинійської селищної ради народних депутатів № 23 від 26 березня 1996 року про повернення [PERSON] будинку № 29 по вул. Галицькій в с-щі Отинія; свідоцтва про право власності на житловий будинок № 29 по вул. Галицькій в с-щі Отинія, виданого 20 червня 1996 року [PERSON] виконавчим комітетом Отинійської селищної ради народних депутатів, зареєстрованого в Коломийському БТІ 20.06.1996 року під № 900; договору дарування будинку № 29 по вул. Галицькій в с-щі Отинія Коломийського району, укладеного 17.09.1996 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Коломийської ДНК, реєстровий номер Д-256 і зареєстрований в Коломийському БТІ за № 900; рішення XVI сесії п'ятого демократичного скликання Отинійської селищної ради № 495-16/2008 від 21.10.2008р. про передачу у власність позивача земельної ділянки площею 0,1958 га; Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №985679 виданого [PERSON] 28 липня 2009 року, реєстровий №010930500070; Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №986161 виданого [PERSON] 28 липня 2009 року, реєстровий №010930500071. Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.07.2013 р. вищевказане рішення по справі №346/312/13-ц залишено без змін. Будинок №29 по вул. Галицькій ([PERSON]) в с-щі Отинія Коломийського району використовувався колгоспом імені «Жданова» під адміністративну будівлю - приміщення контори. З 1977 року його використовували для проживання членів колгоспу. Даний будинок не стояв на балансі ні Отинійської селищної ради ні на балансі колишнього колгоспу «Жданова», пізніше реорганізованого в СС «Україна». В кінці 1985р. [PERSON], як член колгоспу, без необхідних на те документів та рішень самовільно вселився з сім»єю в житлове приміщення будинку № 29 по вул. Галицькій в с-щі Отинія та згодом був прописаний разом з сімєю (відповідачами), хоча жодних прав на цей будинок не мав. Згідно ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської [PERSON] народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відносно [PERSON] та членів його сімї не приймалось рішенням колгоспом «Жданова» та його профспілковим комітетом про надання в користування житлового приміщення в будинку №29 по вул. Галицька в с-щі Отинія; не повідомлявся виконавчий комітет Отинійської селищної про надання відпровідачам жилого приміщення для заселення; виконавчий комітет Отинійської селищної не видавав ордер відповідачам, який є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. Позивач неодноразово усно та в 2005р., 2008 р. письмово зверталась до [PERSON] з договором від 01.06.2005р. та договором від 20.03.2008р. про необхідність укладення договору на користуванням будинком. Договір з долученими документи були отримані [PERSON] 08.06.2005року та повторно 28.03.2008року, що підтверджується копіями договору від 01.06.2005р., договору від 20.03.2008р. та повідомленнями про вручення поштових відправлень, які знаходяться в матеріалах справи №346/312/13-ц. Однак, договір на користування житловим будинком з відповідачами так і не був укладений. На даний час в її будинку зареєстровані: [PERSON], 1962р.н., [PERSON], 1986р.н.., [PERSON] 07.06.1996р.н., [PERSON], 13.10.2012р.н., та проживають без реєстрації [PERSON], 1986р.н,, [PERSON], 1986р.н. , [PERSON], 10.08.2004р.н., [PERSON], 30.12.2005р.н., що підтверджується довідкою Отинійської селищної ради від 30.09.2013р. №2280. Дані особи самовільно вселились, прописались без письмової чи усної згоди позивача і не дбають про покращення житлового будинку, про відновлення його стану, про ремонт покрівлі, фасаду будинку що призводить до його поступового руйнування. На пропозиції звільнити житло та виселитись з будинку, відповідачі агресивно реагують, конфліктують та погрожують, внаслідок чого порушується її право на вільне володіння, користуванням, розпорядженням належним їй будинком. В утриманні будинку, його ремонгі, відповідачі участі не приймають, чим завдають їй значних матеріальних збитків. За час свого проживання в будинку за адресою вул. Галицька.№ 29 в с-щі Отинія, починаючи з жовтня 1996 р., відповідачі зруйнували стодолу, яку отримала як господарську споруду до свого житлового будинку. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 116 ЖК України передбачено, що коли наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих проводиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ст. 391 ІІК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить усунути їй перешкоди в користуванні житлом шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], разом з неповнолітніми дітьми: [PERSON] [INFO], [PERSON] 2005р.н. та [PERSON] [INFO], з житлового будинку по вул. Галицькій 29 в с-щі Отинія Коломийського району, без надання їм іншого жилого приміщення та зняти їх з реєстрації. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю. Пояснили, що у відповідачів відсутні будь-які документи на право вселення та проживання в належному позивачу на праві власності житловому будинку. Позивач в 2005р. та 2008р. зверталась за юридичною допомогою з метою укладення з відповідачами договору найму спірного житла. Відповідачам надсилались проекти договору найму житла, від укладення яких вони відмовились. За час проживання відповідачів у спірному житлі було зруйновано сарай «Б», який належав до її будинковолодіння. Позивач проживає в будинку по вул. Молодіжна 20 в с-щі Отинія, який належить її чоловікові, разом з чоловіком, двома синами, невісткою та двома неповнолітніми онуками. Загальна площа цього будинку становить 99, 8 кв.м., а житлова 61,3 кв.м. На даний час, у зв»язку з нестачею житлової площі та підростанням дітей син [PERSON], з невісткою та двома онуками має намір поселитись у спірному будинку, що неможливо без виселення відповідачів. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Пояснили, що [PERSON] та батько [PERSON], будучи членами колгоспу, вселились в спірне житло в 1985-86рр. як в гуртожиток, як молоді сім»ї. Інші відповідачі проживають в спірному житлі від народження. Неповнолітні [PERSON], [PERSON], [PERSON] це діти [PERSON] та [PERSON] і онуки [PERSON] Документів на право вселення та право проживання не мають. [PERSON] проживає в квартирі № 2 спірного будинку. Офіційного поділу будинку на квартири не проводилось. Сарай «Б» було зруйновано колишньою с/с «Україна» в 1998р. В поданих письмових заперечення відповідачі вказали, що вважають позовні вимоги [PERSON] незаконними, безпідставними та необгрунтованими, оскільки позивач не надала суду належних та допустимих доказів, якими мотивує обставини, викладені в позовній заяві, а тому необхідно відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 30, 47 Конституції України гарантується недоторканість житла та недопущення примусового позбавлення житла. Ст. 8 п.1 «Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод »- гарантується право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Такий захист поширюється як на власників квартир так і на наймачів. Ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням. ст.397 зазначено, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону. Приписами нині діючої ст. 109 ч.2 ЖК України гарантується громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасне надання іншого постійного жилого приміщення. Сімя відповідачів - [PERSON] та відповідача [PERSON], поселилися в будинок колишнього колгоспу «Жданова» спілки селян «Україна» на законних підставах. 11.10.1948 року, рішенням виконкому Отинійської районної ради депутатів трудящих Станіславської області, передано колгоспу ім. Жданова «повністю будівлі спецпереселення Глухого по вул. Станіславській, 29 (Галицькій)», с-ща Отинія. Будинок використовувався правлінням колгоспу ім.. Жданова , як контора колгоспу. З 1977 року у будинок з дозволу правління колгоспу , з дотриманням вимог діючого законодавства, стали поселяти спеціалістів колгоспу. Таким чином, у зазначеному будинку проживали : [PERSON][PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], а на сьогоднішній день проживають відповідачі у справі. 24.12.1987р., рішенням виконкому Отинійської селищної ради № 112, відповідно до письмового звернення колгоспу ім.Жданова с-ща Отинія, Коломийського р-ну, зобовязано колгосп ім.. Жданова оформити право власності на будинок для малосімейних , що по вул. В.Терешковій (Галицькій), 29 в с-щі Отинія, та зобов'язано Коломийське БТІ провести реєстрацію вищевказаного будинку та видати реєстраційне посвідчення. Отож, спірний будинок, набув статусу малосімейного гуртожитку (ст. 127 Ж К України), згідно рішення №112 від 24.12.1987р., а виселення з гуртожитку може проводитися за ст.132 ЖК України. У ст. 124, 125, ЖК України, передбачено, що виселення не може мати місця, якщо особи пропрацювали в організації, що надала їм жиле приміщення, не менш як десять років. В колгоспі ім. Жданова с./с. «Україна», відповідачі пропрацювали ([PERSON], [PERSON]Ф.) з 1985р. по 2000р., більше 15 років, а це свідчить про те, що при розгляді справ про виселення із малосімейних гуртожитків, вони користуються пільгами і виселенню не підлягають. Відповідно до матеріалів інвентарної справи №1095 значиться , що будинок № 29 по вул. Галицькій, с-ща Отинія, числиться в реєстрі нерухомого майна Коломийського МБТІ. За інформацією позивача, значиться, що вказаний будинок не стояв на балансі ні Отинійської селищної ради, а ні на балансі колишнього колгоспу «Жданова», а ні на балансі спілки селян «Україна», тобто будинок безгосподарний, що не відповідає дійсності. 01.04.1987 року, відповідачу та його сімї, як члену колгоспу ім..Жданова, що в с-щі Отинія, було надано для проживання житло в будинку №29 по вул. Галицькій ([PERSON]) за спільним рішенням правління колгоспу і профспілкового комітету (документи зберігалися у конторі в колгоспі, але в зв'язку з ліквідацією колгоспу та спілки селян - документи не збережені). Па підставі рішення колгоспу, йому був виданий спеціальний ордер із дозволу голови правління, та голови виконкому Отинійської селищної ради, був прописаний з сімєю у спірний будинок. Правовою підставою для прописки є «Положення про паспортну систему», затверджене [PERSON] Міністрів №677 від 28.08.197р„ та№ 98 від 28.01.1983р., в розділі - III. Прописка, реєстрація, виписка в п.22, п.24, зазначено, що громадяни прописуються по місцю проживання, в селищах, уповноваженими виконкомом особами та органами внутрішніх справ (паспортна служба), а в п.25, п.28, зазначено , що для прописки громадян, надається заява установленої форми, яка має згоду особи, що надала житлову площу, для прописки , за прописку оплачує держмито, надається ордер, свідоцтво про право власності на будинок. Реєстрація місця проживання підтверджує право на користування житлом (правовий зв'язок з житлом). Рішенням Конституційного суду України № 15-РП/2001 від 14.11.2001р., підтверджено, що місце проживання особи, підтверджує прописка. Таким чином, з письмової згоди правління колгоспу та виконкому Отинійської селищної ради, в надане житло прописано (зареєстровано): [PERSON], 1962р.н., [PERSON], 1967р.н.,(дружина - померла), [PERSON], [INFO] (син), [PERSON], 1996 р.н.(син), проживають без прописки (реєстрації): [PERSON], 1930 р.н.(мати-померла), [PERSON], [INFO], (невістка- дружина [PERSON]), малолітні діти відповідачів ([PERSON] та [PERSON]),- [PERSON] , 2004р.н., [PERSON], 2005р.н., [PERSON], [INFO] Вищеперераховані члени сімї проживають з будинку № 29 по вул. Галицькій ([PERSON]) смт. Отинія, по сьогоднішній день, іншого житла не мають, відповідно до приписів ст. 29 ЦК України, у якій зазначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно, а в ч.3, значиться, що місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до14 років є місце проживання її батьків. Ч. 3 ст. 26 ЦК України передбачає, що фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені законом. В ст. 176 ч. 1,2 СК України передбачено права батьків та дітей на користування житлом, яке має забезпечити їх розвиток та виховання. Ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001р., приписує права дитини на житло, а саме держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та духовному розвитку. Діти наймача (члени сімї) мають право користуватися займаним житловим приміщенням. Державні органи здійснюють контроль за житловими правами дітей. Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України закріплено право членів сімї, на користування житлом, відповідно до закону, ч.2 ст.З СК України визначає, що сімю складають особи , які разом проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 01.04.2012р. «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень», відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», передбачено право користування житлом (нерухомим майном) неповнолітніми дітьми. Ст. 177 СК України, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів, щодо вдосконалення порядку надання органами опіки та піклування дозволів» від 19.04.2011р., а це означає, що органи опіки і піклування (служба у справах дітей) зобовязана встановити чи немає порушень на право користування малолітніми (неповнолітніми) дітьми житлом (нерухомим майном). Користуючись на протязі тридцяти років будинком та прибудинковою територією, для створення належних побутових умов для проживання сімей відповідачів проведено капітальний ремонт спірного будинку, вартість вкладених коштів, перевищує первісну вартість будинку, оцінка якого проводилася Коломийським МЕТІ, в декілька разів. До будинку проведено та підключено електро та газопостачання, згідно розробленої проектно-технічної документації. Проведено місцевий водопровід із криниці двору, встановлено та відремонтовано металеву огорожу двору. Щомісячно оплачуються комунальні платежі, а також проводилась квартплата, щомісячно в касу колишнього колгоспу та спілки селян, до їх ліквідації. Тобто, увесь тягар утримання майна, приходиться відповідачам нести по сьогоднішній час, відповідно до вимог ст.322 ЦК України. Фактично володіння майном вважається правомірним незалежно від підстав виникнення, згідно правил ч.3 ст.397 ЦК України. Позивач має інше місце проживання, забезпечений житлом, участі в утриманні спірного будинку не приймає більше 20 років (з 1996р. став власником будинку). Ч. 1 ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, але не має права не використовувати житло. У цивільному законодавстві існує презумпція правомірності володіння помешканням, тобто має місце фактичне володіння, на підставі адміністративних актів органів влади, і володілець не повинен доводити своє право на володіння (майном) помешканням. Фактичне володіння є стабільним , тривалим, безперервним і особа вважає себе не просто володільцем, але й власником майна, тобто володіння, відображає фактичний стан речей. За час володіння будинком, він видозмінився, покращився, а це означає, що мають місце зобовязальні відносини. У 2012 році, відповідач [PERSON] звернувся до Отинійської селищної ради із заявою про передачу у приватну власність помешкання спірного будинку та приватизацію прибудинкової земельної ділянки. Виконком Отинійської селищної ради повідомив його, що власником будинку з 1996 року та прибудинкової земельної ділянки є [PERSON], яка проживає у приватному будинку по вул. Молодіжній,20 в с-щі Отинія, Коломийського р- ну. Законом України «Про приватизацію житлового фонду» від 19.06.1992 року, рішенням Конституційного суду України № 10-РП/2000 від 28.09.2000р., передбачено, що до членів сімї наймача відносяться особи , які постійно проживають в будинку з наймачем і за якими зберігається право на житло. В будинках, в яких мешкають багатодітні сімї (троє малолітніх дітей), то за ними зберігається право на житло. Право наймачів, які не виявили бажання приватизовувати займане ним житло, зберігається за ними порядок порядок користування житлом, але на умовах найму. З Отинійської селищної ради у 2012р., відповідач отримав копію протоколу №1 від 22.02.1996р., в якому зазначено, що на зборах уповноважених членів спілки селян «Україна», розглядалася заява [PERSON], в якій вона просила повернути їй будинок №29, но вул. Галицькій с-ща Отинія, який на даний час є власністю спілки селян «Україна», так як у 1945 році її баба [PERSON], мати - [PERSON] та батько [PERSON], були насильно виселені з даного будинку, який був їхньою власністю і збори уповноважених спілки селян задовольнили заяву [PERSON], щодо повернення їй будинку, але при умові, що проживаючим в будинку буде надано інше житло місцевою владою - Отинійською селищною радою. В будинку проживав на той час в квартирі №2 також член спілки селян (коваль) [PERSON]. Збори уповноважених колгоспу провели без відома відповідача та без його участі і без участі [PERSON] Документів на збори уповноважених, які би свідчили про право власності на будинок [PERSON] не надала, як і не надала довідки про реабілітацію своїх родичів (батьків). Згідно вимог діючого Закону України «Про селянське господарство» від 20.12.1991р., передбачено, що право на майно, що є у власності селянського господарства, мають особи, що входять до такого господарства (подружжя, їхні батьки, діти, які досягли 16- річного віку, інші родичі), які робили в господарстві і як члени господарства, занесені в господарські книги сільської, селищної ради. Особа має бути зареєстрована, як член селянського господарства. Володіння, користування, розпорядження майном селянського господарства, здійснюють його члени за взаємодомовленістю (ст. 17 ЗУ «Про селянське господарство»). [PERSON] в сільському господарстві в с-щі Отинія не працювала ні в колгоспі, а ні в спілці селян, а пропрацювала повний трудовий стаж на пошті в с-щі Отинія, оформила пенсію. В п.6. [PERSON] Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зазначено, що спори щодо майна , яке належало колгоспному двору, право власності на майно мають ті члени двору , які до 15.04.1991р. не втратили право на частку в майні колгоспного двору. П.13.передбачає, що наймач житла користується переважним правом на викуп займаного житла. Якщо будинок не був переданий у власність наймачеві, то його спадкоємці вправі просити визнавати за ними право власності. Рішенням виконкому Отинійської селищної ради №23 від 26.03.1996року задовольняється уже заява [PERSON] про повернення йому будинку №29 по вул. Галицькій смт. Отинія, з якого він і його дружина - [PERSON], мати дружини - [PERSON], були насильно виселені, а будинок конфіскований і став власністю колгоспу ім.. Жданова, спілки селян «Україна». В дійсності до правління колгоспу , із заявою зверталась [PERSON], 22.02.І996р., але виконком 26.03.1996р. безпідставно задовольняє уже заяву [PERSON] Слід звернути увагу, що на засідання виконкому не було запрошено ані його ([PERSON]), ані члена колгоспу [PERSON]Ф.(сусіда, наймача квартири [ADDRESS]), в будинку з травня місяця 1977року уже проживали жильці, які поселялися та прописувалися у малосімейний гуртожиток виконкомом Отинійської селищної ради. У своєму рішенні виконком взагалі без уваги залишає питання щодо надання житла двом сім'ям ([PERSON] і [PERSON]), всупереч рішенню зборів уповноважених членів спілки селян «Україна» №1 від 22.02.96р., та всупереч діючій нормі ст. 114 ЖК України , яка допускає виселення членів колгоспу , а на той час, тобто в 1996 році відповідач працював в с-щі Отинія у колгоспі, членом якого був, і сусід [PERSON],- тобто більше 15 років і виселенню з малосімейки не підлягають. Отож, виконком Отинійської селищної ради у рішенні №23 від 26.03.1996р., не вирішив питання щодо скасування рішення №112 від 24.12.1987р., яким визнано спірний будинок для проживання малосімейних (гуртожиток), а це свідчить про те, що зазначене рішення є чинним на сьогоднішній день. Рішенням Конституційного суду України №7-РП/2009. від 16.04.2009р., у п.5 зазначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією суб'єктивних прав і суб'єкти цих відносин заперечують проти їх зміни чи припинення. В число жертв політичних репресій радянської влади не потрапили ні [PERSON], ні [PERSON], ні їхня дочка ([PERSON])[PERSON], ні зять [PERSON], а ні (онука, дочка) [PERSON] - [PERSON], про що свідчать офіційні документи комісії з питань поновлення прав реабілітованих Коломийської районної ради та управління служби безпеки України в Івано-Франківській області. Згідно вимог Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» 1991р., Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам, затвердженого [PERSON] Кабміну України №48 від 24.06.1991р., та внесених змін і доповнень до Положення [PERSON] Кабміну України № 112 від 18.02.2003р. і Положення про комісії з питань поновлення прав реабілітованих, передбачено в ст. 2, ст. 5 Закону, що довідки про реабілітацію видають районні комісії по поновленню прав реабілітованих , районних, обласних рад, після встановлення факту виселення реабілітованих та членів їхньої сім'ї. Право на повернення вилучених жилих будинків мають реабілітовані та спадкоємці першої черги за законом (ст. 529 ЦК України. 1963р.). Можливість повернення будинку вирішується з врахуванням правомочного проживання там громадян, понесених затрат на будинок, потреби в продовженні його використання, не можуть бути повернені будинки, якщо набувачу передано їх правомірно. У разі неможливості повернення - відшкодовується вартість будинку - місцевою владою або фінорганом. Реабілітований повинен надати документи про вилучення будинку і його реалізацію з архіву. Майно повертається спадкоємцю першої черги реабілітованого при наявності свідоцтва про право на спадщину, яка відкривається з дня прийняття про це рішення - комісією з питань поновлення прав реабілітованих коло спадкоємців першої черги визначається на день винесення рішення. Свідоцтво про право на спадщину видається нотаріальною конторою достроково, на підставі рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих , яке має містити відомості про склад спадкового майна, або суму відшкодування, перелік документів - підстава встановлення особи до кола спадкоємців першої черги, та документи, згідно з якими встановлено факт смерті спадкодавця. Заява про повернення майна подається у 3-річний строк з часу набрання сили саме цим законом, або з дня одержання довідки про реабілітацію. Відповідно до вимог [PERSON] Кабміну №112 від 18.02.1993р., III п.12 - вилучені будівлі (якщо будинок не зайнятий) повертають реабілітованим , спадкоємцям , а якщо такої можливості не має, то заявнику повертають вартість (грошова компенсація) будівлі (фінорганом). Отож, стає очевидним факт, що заява [PERSON] є безпідставною, а рішення виконкому свідчить про перевищення наданих повноважень колективним органом місцевої влади. Свідоцтво про право приватної власності на зазначений будинок оформлено на [PERSON], а за договором дарування 17.09.1996р. буд №29 по вул. Галицькій в смт.Отинія , визнано за обдарованою особою (дочкою) [PERSON]. Про те, що відповідачі позбавлені права користування спірним будинком стало відомо в Отинійській селищній раді у 2012р. при зверненні до виконкому про надання згоди на приватизацію будинку та прибудинкової земельної ділянки . Тобто, через 16 років місцева влада повідомила відповідачів про те, що вони проживають у приватному будинку [PERSON] У 2013р. (через 17 років) відповідачка надала до суду поштові повідомлення та проекти договорів найму спірного будинку , з фактичними володільцями будинку, які викликають сумнів через свіжопідготовленість поштових повідомлень та проектів договорів, які йому ([PERSON]О.), ніколи не вручалися, а тим більше у 2008р., так як він постійно перебуваю на сезонних роботах у Російській Федерації і вчиняти підписи на поштових відправленнях не міг, тим більше опису відправленої кореспонденції поштою до нього особисто позивач не провела, і найосновніше - підписи за нього підроблені, про отримані поштові відправлення, окрім того, згідно Правил Укрпошти у відділеннях пошти поштова документація зберігається протягом одного року, проте позивач надала до суду у 2013р. поштові повідомлення через 6 років, про нібито проведене йому вручення у 2008р., поштових відправлень. Отож, зазначені документи є підробленими позивачем. Про порушення прав на житло відповідач дізнався у 2012р., а у 2013р. звернувся до суду за захистом порушених прав на житло , не пропускаючи строку звернення до суду. Окрім того, Закон України «Про органи місцевого самоврядування», зобовязує органи місцевої влади своєчасно доводити прийняті акти до жителів своєї території обслуговування. Правилами ст. 396 ЦК України зазначено, що особа , яка має речове право на чуже майно , має право на захист цього права, від власника майна, відповідно до глави 29 ЦК України (захист свого володіння). Відповідно до приписів ст. 344 ЦК України , передбачено, що якщо особа не могла знати про відсутність у неї підстав для володіння майном, і якщо володіння є відкритим, безперервним, протягом строку набувальної давності (нерухомим майном) протягом 10 років, то вона набуває право власності на це майно (за набувальною давністю). Будинок безперервно перебуває у володінні членів сімей колишнього колгоспу, спілки селян, уже 39 років, про що знає позивач, що свідчить про речове право на чуже майно. Ст. 335, 344 ЦК України передбачено захист права власності за набувальною давністю , на майно, яке належить іншій особі (а також безхазяйну річ). Гарантовано право правомірності користування наймачем житла, після переходу права власності на будинок до іншої особи, що передбачено ст. 814 ЦК України. Про наявність потреби у житлі у власника будинку (позивачки) слід би було попередити відповідачів не менше ніж за 2 місяці (ст. 825 ЦК України), такої потреби немає, так як житлом позивачка забезпечена. Фактичне володіння відповідачів виникло на підставі адміністративних актів місцевих органів влади та колишнього господарюючого субєкта. Підставою для виселення позивач вважає ст. 116 ЖК України, тобто систематичне руйнування житла, систематичне порушення правил співжиття. Наведені підстави є безпідставними для задоволення позовних вимог, таких порушень відповідачі ніколи не допускали. З врахуванням наведеного, стає очевидним факт, що самовільно буд. №29 по вул. Галицькій в с-щі Отинія відповідачі не займали , а заселені на законних підставах відповідно до вимог житлового законодавства України та постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України». Незаконним рішенням виконкому Отинійської селищної ради №23 від 26.03.1996р. повернуто будинок [PERSON]І без законних підстав, позбавивши відповідачів права на законну приватизацію малосімейного будинку. Згідно вимог ст.150 ЦК України (1963р.), передбачено захист прав володільця, який не є власником, а відповідно до ст. 393 ЦК України, зазначено, що правові акти органів місцевої влади, які не відповідають закону, визнаються незаконними. Відповідач [PERSON] в судове засідання в черговий раз не з»явився, хоча повідомлявся про час і місце судового розгляду, поважних причин його неявки не встановлено, а тому суд з врахуванням того, що даним відповідачем, разом з іншими відповідачами, подано письмове заперечення проти позову, вважає, що справу у відповідності до вимог ст. 169 ЦПК України слід розглядати без його участі на підставі наявних у ній данних та доказів. Представник третьої особи органу опіки і піклування в особі Коломийської РДА в судовому засіданні проти позову в частині виселення неповнолітніх дітей заперечив, з метою захисту їх прав. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, аналізуючи обставини встановлені під час судового розгляду та дослідивши зібрані докази, вважає, що позов частково підставний і підлягає до часткового задоволення, з таких мотивів. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28.05.2013р. відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], Отинійської селищної ради про визнання незаконними та скасування: рішення виконавчого комітету Отинійської селищної ради народних депутатів № 23 від 26 березня 1996 року про повернення [PERSON] будинку № 29 по вул. Галицькій в смт. Отинія; свідоцтва про право власності на житловий будинок № 29 по вул. Галицькій, виданого 20 червня 1996 року [PERSON] виконавчим комітетом Отинійської селищної ради, зареєстрованого в Коломийському БТІ 20.06.1996 року під № 900; договору дарування будинку № 29 по вул. Галицькій, укладеному 17.09.1996 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Коломийської ДНК, реєстровий номер Д-256 і зареєстрований в Коломийському БТІ за № 900; рішення XVI сесії 5-го демократичного скликання Отинійської селищної ради № 495-16/2008 від 21 жовтня 2008 року про передання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1958 га; державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №985679 виданого [PERSON] 28 липня 2009 року, реєстровий №010930500070; державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №986161 виданого [PERSON] 28.07.2009 року, реєстровий №010930500071. Відмовляючи в задоволенні позову судом було встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Будинок №29 по вул. Галицькій ([PERSON]) в с-щі Отинія Коломийського району Івано- Франківської області використовувався колгоспом імені «Жданова» під адміністративну будівлю - приміщення контори. З 1977 року його використовували для проживання членів колгоспу. Даний будинок не перебував на балансі ні Отинійської селищної ради ні на балансі колишнього колгоспу «Жданова», пізніше реорганізованого в СС «Україна». В кінці 1985 року [PERSON],як член колгоспу, без необхідних на те документів та рішень вселився з сімєю в житлове приміщення в будинку № 29 по вул. Галицькій в с-щі Отинія та згодом був прописаний разом з сімєю, хоча жодних прав на цей будинок не мав. Згідно ст.4 ЖК України житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд). Згідно ст. 53 ЖК України жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської [PERSON] народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ст. 16 ЖК України до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських [PERSON] народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду [PERSON], затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Згідно ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської [PERSON] народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Щодо [PERSON] не приймалось рішення колгоспом «Жданова» та його профспілковим комітетом про надання в користування житлового приміщення в будинку № 29 по вул. Галицька в смт. Отинія, Коломийського району; не повідомлявся виконавчий комітет Отинійської селищної про надання [PERSON] чи членам його сім»ї жилого приміщення для заселення; виконавчий комітет Отинійської селищної не видавав ордер [PERSON], який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Рішенням членів СС «Україна» від 22.02.1996р. повернуто будинок його законному власнику [PERSON], і не як реабілітованій особі, як вказують відповідачі, а як колишньому власнику, оскільки будинок не був на балансі в колишньому колгоспі «Жданова», реорганізованого в СС «Україна» та житлові приміщення в користування нікому не надавались відповідно до законодавства України. На основі рішення членів СС «Україна» від 22.02.1996р. виконавчим комітетом Отинійської селищної ради 26 березня 1996року правомірно прийнято рішення про повернення [PERSON] будинку №29 по вул. Галицькій в селищі Отинія та зобовязано Коломийське МБТІ видати свідоцтво на власність на вказаний будинок, оскільки законних користувачів житловими приміщеннями в даному будинку не було. [PERSON] неодноразово усно та в 2005році, в 2008році письмово зверталась до [PERSON] з договором від 01.06.2005р. та договором від 20.03.2008р. про необхідність укладення договору на користуванням її будинком з додаванням до договорів рішення зборів членів СС «Україна» про повернення [PERSON] житлового будинку, рішення виконкому Отинійської селищної ради від 26.03.1996р., договору даруванні від 17.09.1996року про належність їй будинку. Дані документи були отримані [PERSON] 08.06.2005року та повторно 28.03.2008року, що підтверджується копіями договору від 01.06.2005р., договору від 20.03.2008р. та повідомленнями про вручення поштових відправлень, які знаходяться в матеріалах цієї справи. Отинійська селищна рада листом від 12.01.2005року повідомляла [PERSON] про те, що будинок №29 по вул. Галицькій в селищі Отинія належить [PERSON] на підставі договору дарування від 17.09.1996року. [PERSON] під час укладення договору дарування від 17.09.2006р. з [PERSON] були дотримані вимоги встановлені частик першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Тому, підстав для визнання недійсним даного договору дарування відповідно до ст. 215 ЦК України суд немає. Отинійська селищна рада правомірно прийняла рішення від 21.10.2008р., відповідно до ст. 40, 118 ЗК України, про надання [PERSON] земельної ділянки на підставі чого були виготовлені державні акти на земельні ділянки, оскільки вона є власником будинковолодіння по вул. Галицькій, 29 в селищі Отинія, Коломийськ району. Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.07.2013р.апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, вищевказане рішення Коломийського міськрайонного суду від 28.05.2013р. залишено без змін. Згідно 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Посилання відповідачів, як на підставу вселення і проживання в спірному будинку, на існування договору найму суд вважає безпідставним, оскільки доказів укладення такого договору (ів) в судовому засіданні не здобуто. Суд, вважає безпідставними посилання відповідачів на ст. 344 ЦК України, як на підставу правомірності проживання в спірному житлі, оскільки фактичне володіння відповідачами житловим будинком позивача не можна вважати добросовісним, так як воно тривалий час оспорюється позивачем за законних підставах. При цьому, відповідачі визнали, факт знесення в 1998р. під час їх володіння спірним будинком сараю «Б», який зазначений в договорі дарування від 17.09.1996р., на що звертає увагу позивач як на порушення її права власності без її відома і згоди. Судом встановлено, що позивач проживає в будинку по вул. Молодіжна 20 в с-щі Отинія, який належить її чоловікові, разом з чоловіком, двома синами, невісткою та двома неповнолітніми онуками, загальна площа цього будинку становить 99,8 кв.м., а житлова 61,3 кв.м. Дані обставини підтверджуються довідкою про склад сім»ї позивача, свідоцтвом про право власності, технічним паспортом та будинковою книгою господарства № 20 по вул. Молодіжна. Продовжуючи викладене, обгрунтованим суд знаходить доводи позивача про те, що, спірне житло, у зв»язку з нестачею житлової площі по вул. Молодіжній 20 та підростанням дітей, необхідне для проживання сину [PERSON], з невісткою та двома онуками, які мають намір поселитись у спірному будинку, що неможливо без виселення відповідачів. Виходячи з викладеного, суд вважає бездоказовими, безпідставними і спростованими в судовому засіданні доводи відповідачів щодо правомірності вселення і проживання їх в спірному будинку та правомірності володіння даним будинком. Висновки суду щодо відповідачів [PERSON] повною мірою стосуються і відповідача [PERSON], батько якого, як встановлено з пояснень сторін, вселився в 1986р. за таких же обставин, що і [PERSON] з сім»єю. Факт реєстрації в спірному будинку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою Отинійської селищної ради від 30.09.2013р. №2280, не спростовує висновків суду. Згідно даної довідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] 10.08.2004р.н., [PERSON], 30.12.2005р.н. проживають без реєстрації. Посилання відповідачів на проведені ремонти та покращення спірного житла не спростовують висновків суду і можуть бути предметом окремого цивільного спору. При цьому, суд враховує, що відповідачами не подано доказів проведення перебудов, реконструкції чи покращення спірного майна в такому обсязі, що могло б свідчити про створення іншого (нового) об»єкту нерухомості. Згідно ст. 15 ч.1 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ч. 1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ч.1ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ст. 391 ІІК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, виходячи з викладеного, суд вважає, що проживання відповідачів та їх дітей в спірному будинку і небажання виселитись на вимогу позивача порушує право власності останнього, так як створює йому перешкоди у володінні та користуванні його майном, а тому підлягає захисту шляхом усунення [PERSON] перешкод в користуванні житлом шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], разом з неповнолітніми дітьми: [PERSON] [INFO], [PERSON] 2005р.н. та [PERSON] [INFO], з житлового будинку по вул. Галицькій 29 в с-щі Отинія Коломийського району, без надання їм [PERSON] іншого жилого приміщення. При цьому, суд зазначає, що забезпечення конституційного права відповідачів та неповнолітніх дітей на житло входить до компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, які можуть вжити відповідних для цього заходів, чого не зобов»язана робити позивач. Що стосується позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстрації, то така вимога є передчасною, оскільки відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема про виселення.\~ Так як, відповідачі підлягають виселенню із займаного ними спірного житла на підставі рішення суду, яке набере законної сили, то в такому разі це буде підставою для зняття їх з реєстрації відповідно до вищезазначеного Закону. Тому, з вищенаведених підстав в решті позову слід відмовити. На підставі викладеного та ст. 15,16 ЦК України,

Outcome: approved