Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним договору про поділ спільного майна. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги підтримали. Позов мотивують тим, що [PERSON] після розірвання шлюбу із [PERSON] уклали договір про поділ спільного майна між колишнім подружжям від 29.11.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Урумовою Ж.М., згідно умов якого до [PERSON] у приватну власність переходить квартира [ADDRESS] , іменні акції. В свою чергу [PERSON] сплачує позивачу грошову компенсацію в розмірі 692820,00 грн., що на день укладення договору становило в еквіваленті 27000 доларів США. Укладаючи цю угоду відповідач ввів [PERSON] в оману щодо істотних умов договору, а саме, щодо вартості майна, яке було набуте під час шлюбу та вартість якого була свідомо занижена відповідачем а також частина прихована. Відповідач під час укладення договору про поділ майна вказав, що вартість квартири становила 1292163 грн., що в еквіваленті становило 50498 доларів США, однак відповідно до звіту про незалежну оцінку квартири зробленого експертом, вартість квартири станом на 29.11.2016р. становила 1695691 грн., що в еквіваленті становило 66268,88 доларів США. Таким чином відповідач занизив вартість квартири на 15770 доларів США, чим грубо порушив право власності позивача на частину у спільному майні подружжя. У підтвердження вимог покликаються на копію висновку про вартість майна, копію договору про поділ майна та інші долучені до справи докази, які просять вважати вичерпними в обґрунтування позову. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили, мотивуючи тим, що позивач і відповідач як сторони по даному договору, прийшли до взаємної згоди щодо добровільного поділу майна подружжя і його вартість була ними узгоджена спільно і добровільно, на час укладення договору вартість квартири та акцій була дійсною. Даний договір є двостороннім і істотні умови сторонами були узгоджені спільно. Відповідачем було повністю виконано умови договору, проти чого не заперечувала [PERSON] Отримавши всі кошти, в розмірі 27000 доларів США, позивач придбала собі житло в новобудові. Крім того, відповідачем було подаровано [PERSON] приміщення магазину по [ADDRESS] за договором дарування від 05.11.2004 року, завдяки чому має постійне джерело доходу, хоча позивач за час перебування у шлюбі не працювала взагалі. На даний момент позивач і надалі продовжує проживати в квартирі відповідача, хоча отримала за свою частку кошти і не сплачує комунальні послуги. Тому вказані вимоги просять відхилити, як безпідставні. Третя особа у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату судового розгляду, просить справу розглядати без її участі. Із скерованого до суду пояснення вбачається, що при укладенні спірного договору переконалась що наміри сторін дійсно відповідали умовам договору, роз`яснила сторонам норми діючого законодавства. З врахуванням зібраних доказів, суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності. Перевіривши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] після розірвання шлюбу із [PERSON] уклали договір про поділ спільного майна між колишнім подружжям від 29.11.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Урумовою Ж.М. (а.с. 8-9) З пояснень відповідача [PERSON] вбачається що [PERSON] за договором про поділ спільного майна між колишнім подружжям від 29.11.2016р., отримала кошти в розмірі 27000 доларів США, про що позивач у судовому засіданні не заперечила. За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 230 ЦК України Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка (омана) дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. У п. 8 Договору про поділ спільного майна між колишнім подружжям зазначено що сторони підтверджують відповідність договору їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних умовах, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, однаково розуміють значення умов договору. З наданих суду письмових пояснень приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Урумової Ж.М. вбачається, що при укладенні спірного договору спочатку переконалась що наміри сторін дійсно відповідали умовам договору і роз`яснила сторонам норми діючого законодавства, після чого договір був підписаний сторонами. Отже в даному випадку введення в оману позивача повністю виключається, підписання договору відбулось без будь-якого примусу у відповідності до волевиявлення сторін. Помилкове уявлення про обставини внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. З урахуванням роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed