Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

Позивач звернулася до Київського районного суду м. Одеси\~з позовом, який надалі уточнила, про захист її права споживача та стягнення з відповідача за договором купівлі-продажу № 339 від 24 грудня 2014 року, посилаючись на невиконання відповідачем договірних умов. Відповідач, в своїх письмових поясненнях, визнала позов частково, в частині стягнення завдатку в розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп., та пеня в розмірі 1905 (одна тисяча девятсот пять) грн. 00 коп. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Аналогічне міститься в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК, у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Суд, дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 24 грудня 2014 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу № 339 кухні за індивідуальним замовленням. Вартість зазначеної кухні становить 12700 (дванадцять тисяч сімсот) грн. 00 коп. В якості задатку позивач передав відповідачу 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Позивач звернулась до відповідача з претензією від 20 лютого 2015 року. В свою чергу, відповідач зобовязалась доставити замовлення в строк до 27 лютого 2015 року. Умови зазначеного договору позивачем виконані, проте відповідач, до теперішнього часу, не виконав умови договору. Згідно з п. 3.2 зазначеного договору, продавець повинен розглянути та здійснити заходи щодо акту-претензії протягом 14 робочих днів. За кожен день затримки заказу, понад передбаченої дати, чи усунення недоліків понад встановленого строку, покупцю виплачується пеня в розмірі 01 % від вартості продукції (встановленої в п. 2.1 договору), проте не більш 50 % вартості продукції. У своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача пеню за 47 днів. Тобто, розрахунок пені проводиться наступним чином: 12700,00 (грн.) х 0.1 % = 12.7 (грн.); 12.7 (грн.) х 47 (днів) = 596.9 (грн.). Виходячи з зазначених розрахунків, відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 596 (пятсот девяносто шість) 90 коп. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», при вирішенні вимог споживачів про відшкодування на підставі ст.24 Закону України моральної шкоди суди повинні виходити з роз'яснень Пленума Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має грунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року, суд при вирішенні питання щодо відшкодування шкоди має зясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, ступень вини заподіювача, яких саме моральних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює повязані з ним витрати та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. Необхідно також довести факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач не надав доказів та не зазначив, чим підтверджує факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, в чому вони полягають. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково.

Outcome: approved