Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивач звернулася до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй на підставі сертифіката серії ЧН № 040714 право на земельну частку (пай) розміром 3,51 умовних кадастрових гектарів із земель, які перебували в колективній власності колишнього КСП ім. Горького на території Хотинівської сільської ради Носівського району Чернігівської області. Спадщину після смерті [PERSON] позивач прийняла, оформила частину спадкового майна. Однак, нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай), оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. Тому позивач просила судовим рішенням визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 3,51 умовних кадастрових гектарів із земель, які перебували в колективній власності колишнього КСП ім. Горького, розташованих на території Хотинівської сільської ради Носівського району Чернігівської області, що належало [PERSON] на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 040714, у порядку спадкування після смерті матері. У судове засідання позивач не з`явилася, але подала до суду заяву, у якій підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити та розглянути справу без участі позивача. Представник відповідача Мринської об`єднаної територіальної громади в особі Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, у якій визнав позовні вимоги та просив справу розглянути за відсутності представника відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд проводить судове засідання за відсутності учасників справи та вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя набула право на земельну частку (пай) розміром 3,51 умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП ім. Горького на території Хотинівської сільської ради Носівського району Чернігівської області. На її ім`я було виписано та видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 040714, який зареєстровано в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 377 від 13 листопада 1996 року, що підтверджується копією довідки відділу у Носівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 14 березня 2019 року № 31-25-0.32-242/112-19 (а. с. 11). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 5). Оскільки відповідно до Великого зведеного орфографічного словника сучасної української лексики імена « [PERSON] » та «[PERSON]» є ідентичними (а. с. 8-10), то можна зробити висновок, що [PERSON] набула право на вищевказану земельну частку (пай). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 38). Отже, спадкоємство після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 35) та копією свідоцтва про одруження (а. с. 35). Отже, вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Із копії спадкової справи до майна померлої [PERSON] № 10/1998, заведеної Носівською ДНК, убачається, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , вступивши в управління та володіння спадковим майном. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на жилий будинок. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає (а. с. 28-36). Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). У судовому засіданні встановлено, що позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай) у зв`язку з тим, що відсутні документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме: сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 040714, що підтверджується копією постанови державного нотаріуса Носівської районної ДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 5/02-31 від 02 січня 2020 року (а. с. 7). Із оголошення в районній газеті «Носівські вісті» вбачається, що оригінал вищевказаного сертифіката на право на земельну частку (пай) загублено (а. с. 12). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» одним із документів, що посвідчують право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд робить висновок, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача.

Outcome: approved