Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про визнання за нею права власності на Ѕ частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований на вул. Лесі Українки, 8 в с. Дибще Козівського району Тернопільської області. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 14.12.1987 року [PERSON] було видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок (колишній колгоспний двір) що розташований на вул. Лесі Українки, 8 в с. Дибще Козівського району Тернопільської області, згідно вказаного свідоцтва колгоспний двір складався із 2 членів. 15.05.1999 року помер її батько [PERSON], який за життя розпорядився своїм майном та склав заповіт, за яким все належне йому на час смерті майно заповів [PERSON] та [PERSON]. Зазначає, що після смерті батька вона вступила в управління спадковим майном та звернулася в Козівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак їй було відмовлено у звязку з тим, що питання спадкування колгоспного двору вирішується виключно в судовому порядку. На даний час, позивач бажає оформити право власності на вказаний будинок, тому просить у судовому порядку визнати її власником 1/2 житлового будинку та відповідну частину господарських будівель, що розташований на вул. Лесі Українки, 8 в с. Дибще Козівського району Тернопільської області. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 01.12.2017 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні. Відповідно до п.9 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі вказаного, суд приходить до висновку про необхідність продовження розгляду справи за правилами ЦПК України в редакції закону №2147-VIII від 03.10.2017 року. Представник позивача у підготовче засідання не зявився, однак подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити та справу слухати у його відсутності без застосування технічних засобів. Представник [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області до початку підготовчого засідання подав відзив на позов, згідно якого не заперечує проти задоволення позовних вимог, просить справу слухати у його відсутності. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права або законні інтереси. Судом встановлено, що 14.12.1987 року [PERSON] як голові колгоспного двору видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок, що розташований на вул. Лесі Українки, 8 в с. Дибще Козівського району Тернопільської області. Згідно вказаного свідоцтва колгоспний двір складався із 2 (двох) членів (а.с.14). Відповідно до виписки з погосподарської книги станом на 15.04.1991 року, виданої [PERSON] сільською радою Козівського району Тернопільської області членами колгоспного двору були [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). У відповідності до ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Пунктом 6 (абзаци а, б) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Враховуючи те, що станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були [PERSON] та [PERSON], то кожному із них фактично належить 1/2 частина колгоспного двору. 15.05.1999 року помер [PERSON] у віці 77 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії I-ИД №222840 від 17.05.1999 року (а.с.11). 27.09.1996 року [PERSON] розпорядився своїм майном та склав заповіт, згідно якого житловий та господарський будинок, літню кухню, що розташовані на вул. Лесі Українки, 8 в с. Дибще Козівського району Тернопільської області заповів [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Вказаний заповіт був посвідчений 27.09.1996 року секретарем виконкому [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області (а.с.8). 20.10.2017 року державним нотаріусом Козівської державної нотаріальної контори [PERSON] видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії так як відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат» для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства (а.с.18). Вказані вище обставини учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12, 89 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися в момент його смерті. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Враховуючи, що [PERSON] помер, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, відмови від прийняття спадщини не заявляла, в належному порядку прийняла спадщину, виходячи з приписів п.1 ч.2 ст.16 ЦК України суд вважає, що слід визнати за [PERSON] право власності на Ѕ житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд що розташовані на вул. Лесі Українки, 8 в с. Дибще Козівського району Тернопільської області.

Outcome: approved