Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просить виділити [PERSON] Ѕ ідеальну частку майна у спільній сумісній власності, визнати за нею право власності на Ѕ ідеальну частку у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,9 кв.м. та припинити право спільної сумісної власності на це майно, іншу Ѕ частину зазначеної квартири залишити у власності [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 19.07.2003 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 04.09.2012 року. Під час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя придбало квартиру [ADDRESS] , загальною площею 73,9 кв.м., право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Вона зверталася з відповідним позовом до суду про поділ майна подружжя, а саме спірної квартири і рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 02.02.2016 року, вказана квартира визнана об`єктом права спільної сумісної власності. Рішення суду в цій частині залишено без змін. Незважаючи на це, вона позбавлена можливості зареєструвати своє право власності через відсутність виділених часток у квартирі. Крім того, рішенням суду визнано право спільної сумісної власності подружжя, що в свою чергу виключає можливість визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири. Маючи намір зареєструвати своє право власності, вона звернулася з відповідною заявою до реєстратора, однак отримала відмову у реєстрації права власності через те, що з поданих документів, а саме з рішення Апеляційного суду Львівської області неможливо встановити набуття речових прав на нерухоме майно. Тому, з посиланням на відповідне цивільне та сімейне законодавство щодо поділу майна подружжя, просить в судовому порядку виділити їй Ѕ частку в квартирі, визнавши за нею право власності на таку частку, після чого припинити право спільної сумісної власності на це майно, залишивши іншу частину у власності відповідача. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Вважає, що позивач не надала достатніх доказів, які підтверджують факт набуття сторонами спірної квартири у період шлюбу. Дійсно, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири укладався в період перебування сторін у шлюбі. Однак, на підставі угоди від 24.02.1999 року, продавці цієї квартири отримали за неї кошти до 18.12.2000 року, тобто ще до укладення шлюбу. Відповідно, квартира придбана відповідачем за його особисті кошти і вона не може вважатись спільною сумісною власністю. Вказане підтверджується змістом ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 13.09.2019 року, якою закрито провадження у справі за його позовом про тлумачення змісту правочину та визнання договору частково недійсним, а також змістом ухвали Личаківського районного суду м.Львова про залишення без руху позову, який розглядається. У зв`язку з наведеним, просить відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив позивач наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначає, що дата розрахунку за придбану квартиру відповідає даті укладення договору купівлі-продажу, що встановлено рішенням суду та не потребує доведення. Що стосується змісту ухвал, про які згадується у відзиві преюдиційні факти такими ухвалами не встановлювались. Відповідач подав письмові заперечення, зміст яких аналогічний мотивам відзиву. Окремо відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки шлюб між сторонами розірвано 04.09.2012 року, а позов подано до суду 09.09.2019 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Надалі, представник відповідача подав додаткові письмові пояснення щодо заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності та зазначає, що позивач ще 23.12.2013 року зверталася з відповідним позовом про поділ майна подружжя, тобто вже на той момент достовірно знала про порушення її прав. Позовна заява поступила до суду 10.09.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 11.09.2019 року, позовну заяву залишено без руху. Після усунення недоліків, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.09.2019 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Інтереси сторін представляли адвокати, а відтак, в силу вимог ст.221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов назустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Так, представник відповідача подав клопотання про залишення позову без розгляду, однак в судовому засіданні 05.04.2021 представник відповідача відкликав таке клопотання, внаслідок чого суд залишив вказане клопотання без розгляду, про що без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання. Аналогічно ситуація із запереченням відповідача проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та його клопотаннями про витребування доказів і про зупинення провадження у справі, які також були відкликані в судових засіданнях 05.04.2021 року та 26.05.2021 року. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Сторони приймали участь у розгляді справи через своїх уповноважених представників. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства, як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Під час виступу із вступним словом повноважний представник позивача висловилась про підтримку позовних вимог. Дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Представник відповідача під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 19.07.2003 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірвано 04.09.2012 року, що підтверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.12, 13). Після цього позивач повторно вийшла заміж та змінила прізвище на « [PERSON] », що також підтверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.14). Після розірвання шлюбу, позивач звернулася до відповідача з відповідним позовом про поділ майна подружжя, зокрема, квартири [ADDRESS] . Просила поділити квартиру у спосіб передачі її в приватну власність [PERSON] , стягнувши з нього на її користь компенсацію Ѕ частини вартості квартири у розмірі 660444,50 гривень (справа № 463/6557/13-ц). В межах цієї справи [PERSON] подав зустрічний позов та просив ухвалити рішення, яким квартиру [ADDRESS] визнати його особистою приватною власністю. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 02.02.2016 року (а.с.7-8), первісний позов задоволено. В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передано в особисту приватну власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію Ѕ частини вартості квартири [ADDRESS] , у розмірі 660444,50 гривень. Вирішено питання судових витрат. Ухвалюючи таке рішення, суд в його мотивувальній частині серед іншого вказав, дослівно: «Суд не приймає до уваги посилання відповідача за первісним, позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що згідно угоди від 24 лютого 1999 року, та доданих розписок про отримання грошових коштів (а.с.30-35), останній зобов`язувався купити у [PERSON] квартиру за 5000 у.о, а в подальшому, частинами оплатив її вартість, так як згідно ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Наведена вище угода нотаріально не посвідчувалась та у виконавчому комітеті місцевої ради не реєструвалась, а відтак згідно вимог ст.47, 59 ЦК України (в редакції 1963 року) така угода є недійсною з моменту її укладення, а тому правових наслідків не створювала. Тому суд приходить до висновку про те, що спірна квартира була придбана сторонами за час їх перебування в зареєстрованому шлюбі». Надалі було ухвалено додаткове рішення від 31.03.2016 року, яким вирішено питання розподілу судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.09.2016 року (а.с.3-4), рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02.02.2016 року в частині задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації Ѕ частини квартири та передачу в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у особисту приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS] ; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації Ѕ частини вартості квартири [ADDRESS] у розмірі 660444,50 гривень; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 229,40 гривень судового збору скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Також скасовано додаткове рішення від 31.03.2016 року та вирішено питання судових витрат. В решті рішення залишено без змін. Ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції у його мотивувальній частині серед іншого вказав, дослівно: «Оскільки спірна квартира придбана [PERSON] за час шлюбу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відповідно до вимог закону та обставин справи, правильно встановив, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] . Судом вірно не взято до уваги посилання [PERSON] на те, що згідно угоди від 24 лютого 1999 року, та доданих розписок про отримання грошових коштів (а.с.30-35), останній зобов`язувався купити у [PERSON] квартиру за 5000 у.о, і надалі частинами оплатив її вартість, так як вказаний договір не відповідає положенням закону - ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), і разом з тим, згідно з договором купівлі-продажу від 22 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом, [PERSON] , що діяв від свого імені та від імені [PERSON] , продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . А відтак, суд підставно взяв до уваги вище вказаний договір купівлі-продажу від 22 вересня 2005 року». Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2017 (а.с.5-6), рішення апеляційного суду Львівської області від 06.09.2016 року та рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02.02.2016 року в його незміненій частині рішенням апеляційного суду, залишено без змін. На підставі таких рішень, позивач мала намір зареєструвати своє право власності, однак рішенням державного реєстратора № 42018338 від 12.07.2018 року (а.с.9), їй відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень з тих підстав, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно. Також відомо, що [PERSON] звернулась до Львівського апеляційного суду, який є правонаступником Апеляційного суду Львівської області із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі № 463/6557/13. Вона просила ухвалити додаткове рішення та визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14.01.2019 (а.с.10-11), відмовлено [PERSON] у прийнятті додаткового рішення. Така ухвала оскаржена в касаційному порядку. Провадження за касаційною скаргою відкрито згідно ухвали Верховного Суду від 08.05.2019 року. Кінцеве рішення на даний час не прийнято. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд спочатку повинен вирішити чи порушуються права позивача та чи відповідає обраний нею спосіб захисту характеру порушення. Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17 (постанова від 08.02.2021) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Згаданим вище рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 02.02.2016 року та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.09.2016 року встановлено, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя та крім цього встановлено, що придбана вона у період шлюбу. Суди також надали правову оцінку і повністю спростували доводи відповідача про придбання спірної квартири за його особисті кошти до укладення шлюбу, зокрема, на підставі угоди від 24.02.1999 року. Отже, у справі яка розглядається, вказані обставини є преюдиційними фактами. Як позивач, так і відповідач брали участь при встановленні таких фактів, а відтак, в межах цієї справи суд не буде вирішувати питання про те, коли та за які кошти придбавалась спірна квартира. Іншими словами суд не буде повторно надавати правову оцінку аргументам відповідача про придбання квартири за особисті кошти, а розгляд цієї справи проведе з огляду на встановлений преюдиційний факт про те, що спірна квартира на праві спільної сумісної власності належить позивачу і відповідачу, як колишньому подружжю. Відтак, залишається з`ясувати в чому полягає порушення права позивача та чи відповідає обраний нею спосіб захисту характеру порушення. Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Під час розгляду цивільної справи № 423/455/18 (постанова від 02.06.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловився про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. У справі яка розглядається, позивач у відповідній частині позову вказала, що вона не в змозі зареєструвати своє право власності через те, що із змісту рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.09.2016 року неможливо встановити набуття речових прав на нерухоме майно. Саме ця обставина становить підставу позову. Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, згідно пункту дев`ятого частини першої цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За змістом наведених норм державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року (справа № 680/214/16-ц). Як уже зазначав суд вище, рішенням першої та апеляційної інстанції у справі № 463/6557/13 підтверджується право власності позивача як на об`єкт спільної сумісної власності подружжя, а відтак, відмова державного реєстратора у проведенні реєстрації права власності позивача беззаперечно порушує її права. Отже залишається вирішити останнє питання про те, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту характеру порушеного права. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За наслідками розгляду справи № 183/1617/16 (постанова від 14.11.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Також під час розгляду цивільної справи № 404/1853/17 (постанова від 27.01.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому, неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої судом встановлено, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову. Крім того, за змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 05.04.2005). Також як неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 61-61цс18 зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. Як уже зазначав суд вище, в межах даної справи характер порушеного права позивача полягає в неможливості реєстрації права власності і саме державний реєстратор відмовив у такій реєстрації. Отже відповідач не вчиняв жодних дій, направлених на порушення прав позивача і тому, він не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення. Крім того, квартира вже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і зміст позовних вимог зводиться не стільки до поділу майна подружжя, що вже було предметом розгляду у справі № 463/6557/13, скільки до визначення часток у спільному майні подружжя, де позивач просить припинити право спільної сумісної власності та визнати за кожним право власності на Ѕ частку в квартирі. В такому випадку обраний позивачем спосіб захисту (поділ майна подружжя) не відповідає характеру порушеного права, оскільки ефективним способом захисту в такому випадку буде визначення часток у праві спільної сумісної власності. Якщо ж відповідач заперечує право власності позивача, то остання не позбавлена можливості звернутись до суду з відповідним позовом про визнання такого права згідно ст.392 ЦК України. Суд розуміє, що в межах цієї справи відповідач заперечив право позивача на відповідну частку, однак і підставою цього позову не були приписи статті 392 ЦК України, а згідно вимог статті 13 ЦПК України суд не вправі вийти за межі позовних вимог. В кінцевому, позивач не позбавлена можливості оскаржити рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав. Таким чином, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права і відповідач не є особою, яка порушила ймовірні права позивача, зокрема, право зареєструвати своє право власності. Тому, у задоволенні позову суд відмовляє. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)). Оскільки у даній справі суд в позові відмовив через його безпідставність, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності не застосовується. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed