Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації, Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником 21/24 частин квартири за адресою [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 листопада 1994 року (1/3 частки) та рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року у справі №161/19447/17, за яким за нею визнано право власності на 13/24 частин успадкованої після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що на підставі свідоцтва про права на спадщину за законом від 27 грудня 2002 року [PERSON] заволоділа 2/3 частини вказаної квартири, однак рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2013 року №0308/136016/12 вказане свідоцтво визнано недійсним. Крім того, [PERSON] незаконно отримала дублікат вказаного свідоцтва і уклала договір дарування 2/3 частин спірної квартири з відповідачем у справі, хоча не була законним власником майна. З наведених підстав та з посиланням на приписи ст.387 ЦК України просить суд витребувати із володіння відповідача та передати їй 13/24 частин квартири за адресою [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.08.2020 року до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог залучено департамент державної реєстрації Луцької міської ради. Від позивача та її представника надійшло клопотання про слухання справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибула, хоча про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Заяви про розгляд справи у її відсутності та відзиву на позов не подала. Водночас, подала клопотання про звільнення її від сплати судових витрат у разі задоволення позову, посилаючись на її важкий матеріальний стан. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибула, пояснень щодо позову не надала, хоча про дату, час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Представник іншої третьої особи департаменту державної реєстрації Луцької міської ради подала суду клопотання про слухання справи у її відсутності. А тому, суд вважає за можливе проводити розгляду справи за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником 21/24 частин квартири за адресою [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 листопада 1994 року (1/3 частки) (а.с.5) та рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року у справі №161/19447/17, за яким за позивачем визнано право власності на 13/24 частин успадкованої після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.17-22). Крім того, з матеріалів справи слідує, що 27.12.2002 року [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , однак вказане свідоцтво визнане недійсним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2013 року у справі №0308/13606/12, яке набрало законної сили (а.с.8-16). Матеріалами справи також підтверджується, що 27 січня 2012 року [PERSON] уклала договір дарування 2/3 часток спірної квартири на користь [PERSON] . При цьому, як слідує з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності за цим договором було зареєстроване лише 16 лютого 2015 року (а.с.6-7). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. В розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, відповідач [PERSON] заволоділа 2/3 частками спірної квартири на підставі договору дарування від [PERSON] незаконно, оскільки свідоцтво про право на спадщину останньої визнано недійсним в судовому порядку. Крім того, наразі, законним власником 13/24 часток спірної квартири (які є частиною вищенаведених 2/3 часток) є саме позивач [PERSON] , що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року у справі №161/19447/17, яке набрало законної сили. Цим же рішенням встановлено, що [PERSON] є власником 13/24 часток у спірній квартирі за фактом їх спадкування після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а отже саме вона була законним власником цього майна на час його відчуження за договором дарування на користь [PERSON] . Зважаючи на вищевикладене, оскільки спірні 13/24 часток у квартирі вибули із володіння [PERSON] без її волі, а також без відповідної правової підстави, їх слід витребувати у відповідача у справі та задовольнити позов у цій частині. При цьому положення ч.ч.1, 2 ст.388 ЦК України щодо витребовування майна у добросовісного набувача, до даних правовідносин не застосовується, оскільки [PERSON] набула спірне майно не за відплатним договором, а за договором дарування. В даному випадку застосуванню підлягають положення ч.3 ст.388 ЦК України, які вказують, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Крім того, на думку суду, підлягають до задоволення і вимоги про скасування державної реєстрації право власності за відповідачем, оскільки існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного запису, перешкоджає позивачу реалізувати своє право на реєстрацію своєї частини майна. У зв`язку з повним задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвокатом у розмірі 8\~000,00 грн., про які позивач заявляла у попередньому розрахунку судових витрат, що додався до позову, а також на підтвердження яких надала копію договору про надання правої допомоги адвокатом, акту виконаних робіт та квитанції до прибуткового касового ордеру (а.с.35-37). Заявлене відповідачем клопотання про звільнення від сплати судових витрат є безпідставним, оскільки до нього не додані документи, які б підтверджували незадовільний матеріальний стан відповідача, а наявність на утриманні дітей, про що зазначено у клопотанні, не є безумовною підставою для звільнення від судових витрат. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 1536,80 (768,40+768,40) грн. судового збору по двох задоволених вимогах, оскільки позивач від їх сплати звільнена.

Outcome: approved