Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просила розірвати укладений із відповідачем договір про спільне будівництво житлового будинку від 18.12.2006 року, стягнути з відповідача витрачені на будівництво кошти в розмірі 142 024 долари СШа, що становить на курсом НБУ 1 833 359,41 грн., а також пеню в розмірі 144 107,08 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору, її відмову від продажу будинку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю, посилаючись на те, що 18.12.2006 року було укладено договір, за умовами якого сторони домовились про спільне будівництво житлового будинку з метою подальшого продажу та поділу прибутку, позивач майже повністю організувала і фінансувала здійснення будівництва на земельній ділянці, яка належить відповідачеві, всього позивач витратила на будівництво 142 024 долари США, в цілому будівельні роботи завершені в 2008 році, після цього проводились роботи по облаштуванню земельної ділянки, оформленню землі. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив повністю, посилаючись на недоведеність позовних вимог, відсутність документів на будматеріали та роботи, які не погоджувались із позивачем, невідповідність договору законодавству, відсутність досягнення згоди за всіма суттєвими умовами, відповідальність обох сторін за настання ризику недосягнення мети договору, оскільки продати будинок після кризи неможливо навіть за ціною собівартості будівництва. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що два роки одружений із позивачем, а до цього за домовленістю із позивачем займався організацією будівництва будинку на земельній ділянці відповідача, тому йому відомо, що в 2006 році будучи подругами сторони домовились спільно будувати будинок для його подальшого продажу, близько 10 тис. дол. витратила на це відповідач, за ці кошти було зроблено фундамент та стіни, все інше будувалось за кошти позивача, яка витратила більше 110 тис. дол., саме із позивачем він погоджував всі роботи та матеріали, оскільки відповідач більше не цікавилась будівництвом, лише іноді обробляла город, будівництво почалося в 2006 році, а закінчилось в 2008 році, акт виконаних робіт готував він на підставі документів, які потім були втрачені, після завершення будівельних робіт він займався оформленням документів на будинок, підшукував покупців, в травні 2014 року відповідач відмовилась продавати будинок, в даний час будинком користується її дочка. Свідок [PERSON] пояснив, що своєю бригадою він виконував кирпичну кладку на будинку та інші загальнобудівельні роботи, близько 2000 доларів за роботу їм оплатила відповідач, інше оплачував [PERSON], який також купував матеріали. Свідок [PERSON] показав, що в 2007 році виконував роботи до будівництву даху, всі роботи та матеріали оплачував [PERSON], відповідача він один раз бачив на городі. Вислухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в 2006 році у простій письмовій формі сторонами було укладено договір, за умовами якого сторони домовились про спільне будівництво житлового будинку загальною площею 190 кв.м на земельній ділянці площею 0,10 га на житловому масиві Лукавиця, що визнається сторонами та підтверджується ксерокопією договору. В договорі сторонами обумовлено, що будівництво будинку інвестують по можливості обидві сторони, організацію будівництва здійснює [PERSON], по завершенні будівництва будинку (без внутрішнього чистового оздоблення) будинок продається, кошти після продажу розподіляються між сторонами. Земельна ділянка, на якій здійснювалось будівництво, розташована за адресою: [ADDRESS], та належить відповідачеві [PERSON], що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку. Станом на 18.10.2008 року всі передбачені договором про спільне будівництво житлового будинку роботи були виконані, загальна вартість робіт склала 153 647 доларів США, в тому числі позивач [PERSON] вклала у будівництво 142 024 долари США, а відповідач [PERSON] вклала 11 623 долара США, що підтверджується актом виконаних робіт, цивільно-правовими договорами, специфікацією, технічним паспортом, накладними. Зведений на належній відповідачеві земельній ділянці житловий будинок належить їй - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12.12.2011 року, що підтверджується свідоцтвом, витягом про державну реєстрацію прав, технічним паспортом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1 ст.1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. З пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що сторони уклали письмовий договір, який ніким не оспорювався, його недійсність прямо не передбачена законом, договір не визнавався недійсним в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Зі змісту договору вбачається, що за своїм правовим статусом цей правочин є договором про спільну діяльність, тому на спірні правовідносини розповсюджується дія глави 77 ЦК України. Частиною 1 статті 1132 ЦК України передбачено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. З пояснень представників сторін та наданих суду доказів вбачається, що сторони за умовами договору об'єднали свої вклади у виді грошових коштів для досягнення спільної мети - будівництва будинку, його подальшого продажу із поділом прибутку між сторонами. Згідно ч.2 ст.1133 ЦК України вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками. В акті виконаних робіт сторонами погоджено грошову оцінку вкладу кожного із учасників - сторін по цій цивільній справі. Згідно п.4 ч.1 ст.1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників. В позовній заяві та під час судового розгляду позивач чи його представник не посилались на відмову [PERSON] від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на її вимогу, тому враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства правова оцінка спору надається в межах заявлених позовних вимог і визначених позовом підстав для його задоволення. В обгрунтування позову позивач посилався лише на одну обставину, яку визначав як підставу для припинення правовідношення, розірвання договору - відмова відповідача від виконання умов договору щодо продажу будинку. При надання оцінки таким доводам позову суд вважає вказану обставину недоведеною, оскільки належними і допустимими доказами це не підтверджено. Так, на підтвердження відмови віповідача [PERSON] від продажу будинку позивач посилається на невиконання нею вимог претензії позивача від 17.06.2014 року, однак ця претензія містить вимогу [PERSON] про здійснення у строк до 01 січня 2015 року спільних дій сторін щодо продажу житлового будинку із послідуючим розподілом отриманих від продажу коштів у рівних частинах. Станом на час звернення до суду та станом на час вирішення справи судом вказаний строк - 01.01.2015 року - не настав, що вказує на передчасність пред'явлення позову. Згідно ч.1 ст.1142 ЦК України учасник може зробити заяву про відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства не пізніш як за три місяці до виходу з договору. В договорі сторонами не обумовлено строк його чинності та виконання, тому договір слід вважати безстроковим. Матеріали справи не містять доказів, які б вказували на відмову будь-якої із сторін від подальшої участі в договорі, зокрема у належній формі, в тому числі у направленій відповідачеві письмовій претензії, позивач не відмовлялась від подальшої участі в договорі, а навпаки вчиняла дії, метою яких було спонукання іншої сторони продовжити виконання умов договору. Доводи відповідача про неможливість станом на цей час виконання умов договору щодо продажу будинку за ціною, яка б перевищувала вартість його будівництва з огляду на стан ринку нерухомості після фінансової кризи, залишились неспростованими, а частково визнаються сторонами. Допустимі докази вжиття сторонами заходів для продажу будинку, зокрема публікації відповідних оголошень, укладення правочинів, отримання завдатків тощо, в матеріалах справи відсутні. Також відсутні докази відмов відповідача від виконання договору. На наявність підстав для припинення договору простого товариства, передбачених ст.1141 ЦК України, позивач не посилається, тому підстав для припинення правовідносин сторін у судовому порядку в межах цієї цивільної справи немає. Таким чином, судом не встановлено обставин, які б вказували на виникнення у позивача права на позов, на порушення прав позивача, які б підлягали судовому захисту, тому позов слід вважати передчасним. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Підстав вважати зобов'язання відповідача за договором простроченим немає. Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно п.1 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Суд вважає безпідставними посилання позову на односторонню відмову відповідача від виконання договору, тому правові наслідки такої дії, передбачені ст.ст.549, 550, 551, 614, 615, 623, 651 ЦК України, не застосовуються у спірних правовідносинах. При цьому судом не виявлено підстав вважати наявною обгрунтовану відмову самого позивача від договору, настання умов для обгрунтованого розірвання договору з ініціативи позивача, наявними та істотними порушення умов договору відповідачем, внаслідок чого позивач значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладення договору. Згідно ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Судом не встановлено обставин, які вказували на наявність вини відповідача у порушенні зобов'язання за укладеними сторонами договором. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Судом не встановлено достатніх правових і фактичних підстав для покладення на відповідача в судовому порядку обов'язку сплати передбачених позовом коштів. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed