Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить квартира № 6 у буд.1 корпус 2 по вулиці Карла Лібкнехта ([PERSON]) у м. Дніпропетровськ. За даною адресою зареєстровані: її донька [PERSON] та відповідач [PERSON], колишній чоловік її доньки. Відповідач за вказаною адресою не проживає та не з'являється з квітня 2014 року. Враховуючи, що відповідач не мешкає біль ніж 2 роки у спірній квартирі, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користуватися вказаною житловою площею у квартирі № 26 у буд. 1 корпус 2 по вулиці Карла Лібкнехта ([PERSON]) у м. Дніпропетровську. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розряду справи до суду не надходило. Статтею 224 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. У звязку з неявкою сторін в судове засідання та відповідно правил ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як встановлено судом, позивач, на підставі договору дарування від 23.06.2015 року, є власником квартири №26 у буд.1 корпус 2 по вулиці Карла Лібкнехта ([PERSON]) у м. Дніпропетровську. За вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] донька позивача та відповідач [PERSON], колишній чоловік її доньки. Відповідач за вказаною адресою не мешкає більше 1 року, що підтверджується актами КП «Жилсервіс-2» від 19.08.2016 року. Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що доведений факт не проживання відповідача [PERSON], на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин, що відповідач не цікавиться квартирою як житловою площею, тому його слід визнати таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням в квартирі №26 у будинку №1 корпус 2 по вулиці Карла Лібкнехта ([PERSON]) у м.Дніпропетровську. Відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved