Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про її народження її батьками значяться: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Проте, позивач зазначає, що все своє життя вона знала, що запис щодо її батька є лише формальним, оскільки її справжнім батьком є [PERSON], який визнавав себе батьком позивача, піклувався про неї та утримував її, у той час як [PERSON] навіть і не здогадувався про її існування. Як вказує позивач, відповідач обіцяв подати до органу реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання себе її батьком, однак, зазначеного не зробив, а останнім часом категорично відмовляється від батьківства щодо позивача, добровільно вирішити спір не бажає, у звязку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом, у відповідності до якого просить суд за результатом проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи встановити факт батьківства відповідача щодо позивача. У судовому засіданні позивач, її представники та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, підтвердили обставини, викладені у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказали, що факт спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем можуть підтвердити свідки. Зазначили, що факт виховання відповідачем позивача засвідчується тим, що відповідач облаштовував квартиру матері позивача і відвозив та забирав її з дитиною з пологового будинку. Вказали, що вони не заперечують існування обставин, за яких відповідач міг проживати з іншою жінкою, однак, на їх переконання, зазначене не спростовує того факту, що відповідач являється батьком дитини, піклувався про неї та її матір. Відповідач та його представник у ході судового розгляду справи проти задоволення позовних вимог позивача заперечили, посилаючись при цьому на те, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено наявності обставин, передбачених ст. 53 КпШС України, необхідних для встановлення факту батьківства відповідача. Зазначали, що позивачем не надано належних доказів, які з достовірністю підтверджували б визнання відповідачем свого батьківства, а також не доведено факту спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини. На спростування доводів позивача вказали, що протягом 1988 року - 1995 року відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого у них 1991 року народилась донька [PERSON], що, на їх представника, спростовує сам факт проживання та ведення спільного господарства відповідачем з матірю позивача. Крім того, вказали, що в період з 1985 року по 1991 рік матір позивача перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що також спростовує існування зазначених позивачем обставин. Окрім наведеного, відповідач та його представник зазначають, що за результатом розгляду неодноразових звернень матері позивача до відповідача рішеннями судів встановлено, що у відповідача є саме одна донька від [PERSON], а саме, [PERSON] Лівія Володимирівна, [INFO]. Крім того, також зазначили, що твердження позивача про те, що відповідач протягом дитинства позивача визнавав своє батьківство не заслуговують на увагу, оскільки зазначене не відповідає дійсності, відповідач не визнає зазначеного, а надані позивачем докази на підтвердження визнання відповідачем батьківства є такими, що не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки джерело їх надходження невідоме та такі не посвідчені належним чином. Щодо проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи відповідач та його представник заперечили, обґрунтовуючи зазначене тим, що у відповідності до положень закону, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, проведення такого не доцільно. Представник відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгород реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області у ході судового розгляду справи вирішення позовну залишив на розсуд суду. Заслухавши думку учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. З 02.02.1985 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Зі змісту ухвал апеляційного суду Закарпатської області від 06.02.2015 року та рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.07.2014 року вбачається, що у березні місяці 1987 року [PERSON] познайомилась з [PERSON], а з квітня місяця 1987 року вони почали проживати разом, перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. У кінці 1988 року [PERSON] подала позов про розірвання шлюбу, в якому на той час перебувала. Рішенням суду від 19.12.1988 року шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано. У березні 1990 року, [PERSON] стало відомо, що [PERSON] потайки 24.09.1988 року одружився з іншою жінкою. У звязку із зрадою стосунки між сторонами припинилися. Встановлено, що 04.10.1990 року народилась [PERSON], відповідно до свідоцтв про народження якої батьком дитини зазначено: [PERSON], а матірю: [PERSON]. Позивач вказує, що зазначений актовий запис про її батька є лише формальним, оскільки її справжнім батьком є [PERSON]. Підтверджуючи зазначене вона надає суду особову картку [PERSON] та автобіографію, згідно якої останній вказував, що [PERSON] є його дитиною, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.09.2009 року, згідно якого [PERSON] ствердив про наявність в нього на утриманні двох доньок від шлюбу з [PERSON], а також фотознімки на яких вона зображена разом з відповідачем та своєю матірю. З матеріалів справи вбачається, що з 24.09.1988 року по 03.07.1995 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Відповідно до вищезазначених судових рішень та матеріалів справи, у березні 1994 року [PERSON] повернувся до [PERSON], розкаювався, вона його пробачила і вони знову почали жити разом в найманому житлі. Як достовірно встановлено судом, 09.10.1997 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено шлюб, прізвище дружини після одруження: [PERSON]. У ході судового розгляду справи була допитана свідок [PERSON], яка показала, що вона, будучи хресною матірю позивача та кумою її матері, знає [PERSON] та [PERSON] з 1988 року, бачила їх постійно - вони були її сусідами. Зазначила, що також вона бачила, як відповідач забирав матір позивача з пологового будинку та привозив додому з дитиною, однак, на хрестинах доньки відповідач не був присутнім. Окрім того, показала, що за час коли матір позивача була з відповідачем у відносинах, [PERSON] вона не бачила. Допитана у ході судового розгляду свідок [PERSON] показала, що у 1987 році її сестра - матір позивача, познайомила її з [PERSON], з яким [PERSON] жили разом. Вказала, що у 1990 році [PERSON] завагітніла, а [PERSON] визнавав дитину своєю. За час перебування матері позивача у пологовому будинку, відповідач допомагав їй по господарству та дбав про неї, однак, в 1991 році він зник. Показала, що у 1994 році [PERSON] та [PERSON] відновили свої відносини та продовжували проживати разом, та у 1997 році одружились. Зазначила, що в сімї відповідач та позивач називали один одного батьком та донькою. 21.05.2002 року у подружжя [PERSON] та [PERSON] народилась дитина: [PERSON] Лівія Володимирівна. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.11.2004 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх доньки [PERSON] Лівії Володимирівни. 16.01.2008 року органом державної реєстрації актів цивільного стану видано свідоцтво про зміну імені, відповідно до якого [PERSON], [INFO], змінила імя на [PERSON]. 27.05.2008 року [PERSON] надав своєї згоди для відкриття та отримання візи для поїздок за кордон його доньки [PERSON]. Згідно матеріалів справи вбачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської від 14.03.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, вирішено доньку Лівію залишити на проживання при матері. Як вбачається з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.09.2013 року, яке набрало законної сили 24.09.2013 року, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи № 308/9890/13-ц, задоволено уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи: ВДРАЦС Ужгородського МРУЮ Закарпатської області, про оспорювання батьківства та встановлено, що [PERSON] не є батьком [PERSON], [INFO], та виключено запис відносно нього як батька з актового запису про народження дитини. У звязку з тим, що [PERSON] не визнає факту свого батьківства по відношенню до [PERSON], позивач звернулась до суду з даним позовом про встановлення батьківства. Оцінюючи вищенаведене, суд прийшов до наступного висновку. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 визначено, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Статтею 53 КпШС України встановлено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на відомості особової картки [PERSON] та автобіографії, згідно якої останній вказував, що [PERSON] є його дитиною, а також на текст рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.09.2009 року, згідно якого [PERSON] ствердив про наявність в нього на утриманні двох доньок від шлюбу з [PERSON]. Відповідач на його представник у ході судового розгляду справи вказала, що вказані докази, на які посилаються позивач, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.09.2009 року було отримано позивачем неправомірно, а походження особової картки [PERSON] та його автобіографії не зрозуміле, оскільки не можливо встановити за яких обставин, коли і ким такі заповнювались, так як вони не містять підпису відповідача. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 59 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Приймаючи до уваги, що рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.09.2009 року не посвідчено належним чином, а джерело надходження особової картки [PERSON] та його автобіографії невідоме, суд не приймає такі до уваги, як докази. На підтвердження наявності обставин, які підтверджують визнання відповідачем батьківства, позивач вказує, що згідно заяви від 27.05.2008 року [PERSON], при наданні своєї згоди для відкриття та отримання візи для поїздок за кордон його доньки, зазначив, що [PERSON] є його дитиною та зобовязався нести всі матеріальні витрати, повязані з перебуванням дитини за кордоном. Крім того, позивач вказує, що за договором від 18.11.1994 року, відповідач зобовязувався утримувати найману ними житлову площу в якій мають право проживати: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що, на переконання позивача свідчить про наявності обставин, які підтверджують утримання відповідачем позивача. Відповідач вказує, що надання ним своєї згоди для відкриття та отримання візи для поїздок дитини за кордон було зумовлено тим, що він з метою фінансового підкріплення і допомоги, в оформленні візових документів, необхідних для виїзду дитини за межі території України, пішов на цей вчинок, як людина, яка виховувала позивача протягом 7 років, у той час як [PERSON] відмовлявся це зробити. Щодо посилань позивача на договір від 18.11.1994 року, як на підставу підтвердження факту утримання відповідачем дитини відповідач вказав, що зазначене не свідчить про утримання ним дитини - [PERSON], так як вказані дії були зумовлені необхідністю забезпечення своєї сімї житлом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сімєю з 1994 року. Разом з тим, встановлено, що позивач фактично росла в сімї [PERSON] та [PERSON], однак, відповідач не визнаває свого батьківства по відношенню до позивача. Оцінюючи надані позивачем фотознімки, на яких вона зображена разом з відповідачем, суд вважає, що такі свідчать про те, що позивач дійсно росла в сімї [PERSON] та [PERSON], що не спростовує заперечень відповідача. Надаючи оцінки діям відповідача при оформленні заяви від 27.05.2008 року, суд вважає, що такі були виконані ним, як прояв турботи до дитини, яку позивач виховував та про яку дбав, однак, зазначене, на переконання суду, не свідчить про визнання відповідачем свого батьківства, а є лише діями, при яких відповідач керувався внутрішніми переконаннями та розумінням побудови сімейних відносин. Оцінюючи твердження позивача щодо утримання її відповідачем, суд вважає, що досліджені у ході судового розгляду справи докази стверджують факт спільного проживання відповідача однією сімєю з позивачем, прийняття участі відповідача в утриманні своєї сімї, піклування про них, однак, суд не погоджується із твердженнями позивача про те, що договір від 18.11.1994 року свідчить про утримання відповідачем дитини з її народження, оскільки її посилання на договір найму жилого приміщення не свідчить про утримання відповідачем [PERSON], так як вказане було зумовлено необхідністю забезпечення своєї сімї житлом. Позивач також зазначає, що факт визнання відповідачем свого батьківства стверджується тим, що відповідач та позивач з дня народження останньої проживали однією сімєю, однак, на переконання суду, зазначене не свідчить про визнання ним свого батьківства по відношенню до позивача, а було зумовлено відносинами відповідача з матірю позивача. У ході судового розгляду справи позивачем було ініційовано питання щодо проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, з метою встановлення факту батьківства відповідача щодо позивача, однак, відповідач відмовився від проведення такої. Суд, виходячи із положень КпШС України та Конституції України, не може примусово отримати біологічні матеріали, необхідні для проведення вказаної позивачем експертизи, так як, втручання такого роду являється проявою неповаги до людської честі та гідності. Крім того, суд вважає за необхідне констатувати, що в контексті положень КпШС України, визначальним для встановлення батьківства особи, в момент виникнення спірних правовідносин, була не експертиза встановлення біологічного походження дитини, а встановлення факту спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільного виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджували б визнання відповідачем батьківства. Щодо доводів позивача стосовно ведення спільного господарства її матір'ю і відповідачем, суд вважає наступне. Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказує, що відповідач та її матір при народженні дитини - [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах та вели спільне господарство. Обґрунтовуючи зазначене позивач посилається на покази допитаних у ході судового розгляду справи свідків: [PERSON] та [PERSON], які стверджували, що відповідач дійсно при народженні позивача вів з її матірю спільне господарство - за час перебування матері позивача у пологовому будинку, допомагав їй по господарству та дбав про неї, відвозив її до пологового будинку та забирав звідти з дитиною. Відповідач заперечує вищенаведене, вказує, що він не міг фактично вести спільне господарство з матірю позивача при народженні дитини - позивача, так як він перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, від якого у них в зазначений позивачем період часу народилась дитина. Оцінюючи покази свідків з приводу спірних правовідносин, суд прийшов до переконання, що такі не заслуговують на увагу, оскільки такі є не допустимими, з огляду на те, що зазначені особи перебувають в родинних та близьких стосунках з позивачем та її матірю, та суперечать встановленим судом обставинам. Так, на переконання суду відповідач не міг одночасно спільно проживати, вести спільне господарство та утримувати дві сімї відразу. Згідно достовірно встановлених судом обставин, [PERSON] в період вагітності матері позивача на після народження позивача, протягом 24.09.1988 року - 03.07.1995 року, перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого у них народилась дитина - [PERSON], що виключає можливість одночасного спільного проживання, ведення ним спільного господарства разом з матірю позивача при народженні [PERSON], та утримання ним матері позивача та її дитини, як про це вказують свідки. Слід також зазначити, що ні мати позивача, протягом періоду коли її донька була неповнолітньою, ні позивач, після досягнення свого повноліття, не ставили питання про визнання батьківства відповідача, в тому числі при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання сестри позивача з [PERSON] на користь [PERSON], до моменту виникнення майнових спорів з відповідачем. Як встановлено судом, зазначене питання виникло після виникнення вказаних спорів. З огляду на те, що судом не здобуто переконливих доказів про те, що відповідач до народження позивача визнавав батьківства майбутньої дитини, та після її народження визнавав факт свого батьківства по відношення неї, враховуючи, що в ході розгляду справи не встановлено наявності обставин, передбачених ст. 53 КпШС України, необхідних для встановлення батьківства особи, а саме, факту спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільного виховання чи утримання ними дитини, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed