Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд вселити її до квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні вищевказаною квартирою. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з 30.04.1996 року по 13.11.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу є одна дитина - син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з батьком. За час перебування у шлюбі на спільні кошти нею з відповідачем було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Під час оформлення договору купівлі-продажу вказаної квартири покупцем у договорі зазначена позивач. Однак, відповідач перешкоджає позивачу у користуванні вказаною квартирою. Рішенням суду від 22.12.2008 року за відповідачем було визнано право власності на 2/3 частин спірної квартири та за позивачем - на 1/3 частку. Проте, навіть після винесення рішення суду відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належної позивачеві частини квартири, погрожував, залякував, не пускав до її квартири, змінює замки, у зв`язку з чим з березня 2016 року позивач вимушена проживати за іншою адресою: [ADDRESS] . Так, у зв`язку з викладеним, позивач вимушена була звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Представник позивача у судове засідання надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. На підставі наявних у справі доказів суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.12.2008 року, квартиру [ADDRESS] , визнано спільною сумісною власністю подружжя, а також визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частки казаної квартири та за [PERSON] право власності на 1/3 її частину (а.с.6-7). Листом начальника Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області №48.5/2-2539-ЄО від 04.07.2018 року, [PERSON] за її зверненням про самоправство з боку колишнього чоловіка [PERSON] повідомлено, що проведено перевірки, ознак злочину або правопорушення не встановлено (а.с.8). Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов`язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Так, на підставі наявних у справі письмових доказів встановлено, що позивачеві на праві власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У відповідності до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] посилалась на те, що відповідач не пускає її до квартири, в якій їй належить на праві власності 1/3 частка, змінив замки, тобто перешкоджає їй користуватись належною їй на праві власності часткою квартири, у зв`язку з чим вона не може там проживати та вимушена винаймати квартиру. Доказів на спростування тверджень позивача відповідачем до суду не надано. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами та їх належить задовольнити. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 65 грн. (а.с.1), а також судовий збір у розмірі 1471 грн. 80 коп. в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved