Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини посилаючись на те, що 12.06.2018 вона з відповідачем зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу є спільна неповнолітня дитина: син - [PERSON] , [INFO] . Вона знаходиться у дикретній відпустці та отримує соціальну виплату по догляду за дитиною у сумі 860 грн і даних коштів не вистачає на утримання дитини. У добровільному порядку відповідач матеріальну допомогу дитині не надає. Вона не має можливості самостійно утримувати дитину, дитині потрібні кошти для придбання одягу, продуктів харчування, належного відпочинку тощо. Просить стягнути аліменти з [PERSON] на її користь на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою суду від 25.08.2020 відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відзив відповідачем не подано. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. На адресу суду надала заяву від 18.09.20 відповідно до якої позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задоволити, справу розглянути у її відсутність та заяву від 30.09.2020 згідно якої просить суд не брати до уваги заяву відповідача і прийняти рішення виплатити аліменти згідно заяви поданої нею. Зазначає, що відповідач [PERSON] , хоч офіційно і не працевлаштований, але регулярно їздить за кордон, і має можливість сплачувати аліменти у більшій сумі, ніж 1400 грн., а саме просить стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. На адресу суду надав заяву від 23.09.2020 згідно якої беручи до уваги зміну його сімейного стану та погіршення його матеріального стану, вважає за необхідне просити суд стягувати з нього аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 1400 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення 18 років на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , в зв`язку з тим, що він не працевлаштований. Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Права та обов`язки матері і батька дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу (ст.121 СК України). Судом встановлено, що [PERSON] , відповідач у справі, є батьком: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження: серії [NUMBER] , яке видане Монастирищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 87 від 05.06.2019 (а.с.6). Згідно довідки № 764 від 27.05.2020, яка видана виконавчим комітетом Монастирищенської міської ради [PERSON] на повному утриманні сім`ї знаходяться діти: [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Згідно довідки №288-01 виданої 27.05.2020 управлінням захисту населення Монастирищенської райдержадміністрації [PERSON] вона знаходиться на обліку в УСЗН Монастирищенської РДА і отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні 1-єї дитини у розмірі 860 грн (а.с.8). Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів недоведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, обрання способу стягнення аліментів у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі здійснюється саме за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З позовної заяви вбачається, що позивачем, з якою проживає дитина, обрано спосіб стягнення аліментів саме у частці від заробітку (доходу) батька дитини. Судом прийнято до уваги, що закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства`кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Розмір аліментів визначений позивачем у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходів відповідача, але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, є тим мінімумом, який батько в силу свого батьківського обов`язку за законом повинен сплачувати дитині та який не призведе до порушення його прав та інтересів. Можливість відповідача обирати спосіб стягнення аліментів у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі не підтверджена належними та допустимими доказами. Тобто, відповідач не надав суду докази, що він в силу ч. 3 ст. 181 СК України наділений правом обирати спосіб стягнення аліментів, а тому суд вважає, що відповідачем не доведено обставина для прийняття судом рішення про стягнення з нього аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1400 грн, оскільки позивачем, як особою з якою проживає дитина обрано спосіб стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача. Суд вважає, що за віком відповідач є працездатною особою, належних та допустимих доказів на предмет скрутного матеріального становища чи незадовільного стану здоров`я, перебування на його утриманні інших осіб, які б унеможливлювали ним сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі, який визначено позивачем суду не подав, за таких обставин суд приходить до беззаперечного висновку про можливість їх сплати останнім. Суд вважає, що посилання відповідача на відсутність офіційного працевлаштування не може бути достатнім доказом не можливості сплати аліментів в розмірі, який визначено позивачем. Зміна сімейного стану, на що вказує відповідач в заяві від 23.09.2020 не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки відповідач не надав суду доказів такої зміни сімейного стану. Так, судом не встановлено істотних обставин, які могли б впливати на виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, можливості сплачувати аліменти, з урахуванням інтересів та потреб саме дитини в розмірі, який визначений позивачем. Враховуючи вищевикладене, суд з урахуванням матеріального становища дитини, яка проживає з позивачкою, матеріального становища платника аліментів, інших обставин справи, визначає розмір стягуваних аліментів на дитину у розмірі ј частини усіх видів доходів відповідача, але у відповідності до ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 27.05.2020. Суд вважає за необхідне на підставі ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved