Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача з позовною заявою, в якій просила стягнути з останнього суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 11227,51 грн та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 44222,06 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у період з 22 січня 2018 року по 20 червня 2018 року вона знаходилась у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді інженера-проектувальника 1 категорії проектних робіт систем протипожежного захисту. Підставою звільнення позивача було систематичне порушення її трудових прав, зокрема, не виплата заробітної плати. Зазначає, що в день звільнення з нею не був проведений розрахунок та не виплачено усіх сум, а за весь час роботи їй була виплачена заробітна плата в розмірі 10451,72 грн. Після звільнення позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогами погасити заборгованість, однак позитивного результату не досягла та єдиний платіж, який був зроблений відповідачем, складав 2203,72 грн. Звертає увагу суду на те, що відповідач звітував перед податковою про виплату заробітної плати, однак фактично така виплата не проводилася, що підтверджується історією по картковому рахунку позивача. Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2019 року зобов`язано ТОВ «ГІПРОГРАДІНВЕСТ.ЛТД» надати інформацію щодо кількісті фактично відпрацьованих [PERSON] календарних днів за квітень та травень 2018 року, а також даних щодо розміру нарахованої [PERSON] заробітної плати за квітень та травень 2018 року. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, до початку судового засідання надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, а також відзив не подавав. В задоволенні чергового клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання судом відмовлено, оскільки поважності причин відкладення суду не надано. У зв`язку із викладеним, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини. Позивач у період з 22 січня 2018 року по 20 червня 2018 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посаді інженера-проектувальника 1 категорії проектних робіт систем протипожежного захисту (а.с.11-12). За період з 22 січня 2018 року по 20 червня 2018 року позивачу була нарахована відповідачем заробітна плата у розмірі 21679,23 грн, з якої до виплати з урахуванням податків підлягає 17776,97 грн (а.с.17,70-71). Відповідно до історії по картковому рахунку позивача [PERSON] у період з 05 лютого 2018 року по 31 липня 2018 року вона отримала переказ на картковий рахунок у вигляді заробітної плати на загальну суму 10451,72 грн (а.с.13-16). Станом на 02 грудня 2019 року заборгованість по заробітній платі за період з 22 січня 2018 року по 20 червня 2018 року у розмірі 7325,25 грн (17776,97-10451,72) позивачу не виплачено. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення невиплаченої заробітної плати в сумі 11227,51 грн суд виходить з наступного. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом В судовому засіданні встановлено, що заборгованість по заробітній платі позивача станом на час розгляду справи складає 7325,25 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом виплачено не було, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Позивач просить стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 11227,51 грн. Однак, судом враховується, що позивачем за фактично відпрацьований у відповідача час було нараховано заробітну плату у розмірі 21679,23 грн, з якої виплачено було лише 10451,72 грн, тобто залишається не виплачена сума нарахованої заробітної плати у розмірі 11227,51 грн (21679,23-10451,72). Але частина невиплаченої заробітної плати у розмірі 11227,51 грн вказана позивачем без сплати податку, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата, у розмірі 7325,25 грн. (11227,51-3902,26) з вирахуванням сплачених податків у розмірі 3902,26 грн (1844,28+2057,98) (а.с.17). Судом враховується роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Однак в даному випадку, враховуючи, що відповідач вже сплатив податок й інші обов`язкові платежі, суд вважає за необхідне стягнути нараховану, але не виплачена заробітна плата, за вирахуванням даних податків й інших обов`язкових платежів. Враховуючи викладене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата, у розмірі 7325,25 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні судом враховується, що частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд враховує роз`яснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, за якими, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-114цс13 від 20 листопада 2013 року, встановлено, що згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця. Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, виходячи з меж позовних вимог, відповідно до яких позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2018 року до дня звернення з позовом до суду, суд виходить з наступних розрахунків: - останніми двома повними місяцями роботи позивача є квітень-травень 2018 року; - кількість фактично відпрацьованих позивачем календарних днів в зазначений період становить за квітень 2018 року - 5, за травень 2018 року - 7 (а.с.49-50); - позивачу за цей період нарахована заробітна плата у розмірі за квітень 2018 року - 3723 грн, за травень 2018 року - 3723 грн (а.с.71); - середньоденний заробіток позивача за останні два повні місяця роботи становить (3723+3723) / (5+7) = 620,50 грн; - кількість робочих днів з 21 червня 2018 року по 15 квітня 2019 року складає 206; - середній заробіток за зазначений період склав 206 х 620,50 = 127823 грн. При цьому суд враховує роз`яснення, викладені у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи вищевикладене, вирішуючи справу в межах пред`явлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата, у розмірі 7325,25 грн, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 44222,06 грн. Виходячи з приписів п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження позивачу виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1536,06 грн (768,40+768,40).

Outcome: partial