Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «УСК «Гарант-Авто» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди, мотивуючи тим, що сторони перебували в трудових правовідносинах. 02.06.2015 позивача було звільнено з посади провідного фахівця відділу врегулювання страхових подій управління врегулювання страхових подій та контролю виплат ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» за власним бажанням, згідно п. 3 ст. 38 КЗпП України. Проте, з позивачем не проведено остаточний розрахунок при звільненні. За час роботи позивача, відповідач, не виплачував заробітну плату в повному обсязі, внаслідок чого, станом на 02.06.2015 утворилася заборгованість по заробітній платі в сумі 23865,93 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 7287,12 грн. та моральну шкоду у розмірі 6000,00 грн., які позивач просить стягнути на його користь з відповідача. В ході розгляду справи, позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 23865,93 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 23865,93 грн. та моральну шкоду у розмірі 6000,00 грн. В судове засідання позивач не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав заяву про розгляд справи у його відсутність та про визнання позову. У зв'язку з чим, суд розглянув справу у відсутність позивача та відповідача, на підставі наявних матеріалів про правовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено в ході судового розгляду справи сторони перебували в трудових правовідносинах. 02.06.2015 позивача було звільнено з посади провідного фахівця відділу врегулювання страхових подій управління врегулювання страхових подій та контролю виплат ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» за власним бажанням, згідно п. 3 ст. 38 КЗпП України Згідно довідки № 637 від 08.07.2015 заборгованість відповідача по заробітній платі становить 23865,93 грн. Середній заробіток позивача становить 241,00 грн./день. (заробітна плата за останні два повних робочих місяця (квітень-травень) поділена на кількість робочих днів - 9800 / 40 = 245 грн./ 1 робочий день.) З моменту звільнення до складання позовної заяви до розгляду справи по суті, пройшло 58 робочих днів, а тому, середній заробіток за даний період складає 14210,00 грн. (де 245,00 грн. середньоденний заробіток * 58 робочих днів) Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст. 115, 117 КЗпП України. За таких обставин суд вважає позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінив у розмірі 6000 грн., слід зазначити наступне. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно частин 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Разом з тим, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача. Однак, суд бере до уваги, що права позивача були порушені відповідачем, внаслідок чого позивачу було заподіяло моральну шкоду в узагальненому вигляді моральних страждань. За наведених підстав, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає, що сума моральної шкоди, заявлена позивачем, підлягає частковому відшкодуванню, а саме у розмірі 1000,00 грн. Оскільки при подачі позову до суду позивач був звільнений від оплати судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, то відповідно до ст. 88 ЦПК України їх слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial