Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 06.12.2003 року, але з червня 2015 року подружжя проживало окремо та рішенням суду від 02.11.2015 року їх шлюб було розірвано. За час спільного проживання ними було придбано майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме було збудовано житловий будинок, загальною площею 292,3 кв.м., дійсна вартість якого складає 492 543 грн., автомобіль Пежо 407, державний номер [NUMBER], який було продано відповідачем у період, коли подружжя проживало окремо за 100 000 грн. Вказує, що житловий будинок було збудовано на земельній ділянці, що належала відповідачу особисто на підставі договору дарування земельної ділянки. Оскільки домовитися із відповідачем щодо поділу майна не має можливості, була вимушена звернутися до суду, в якого просить здійснити поділ майна подружжя шляхом визнання права власності позивача на ? частину житлового будинку і земельної ділянки, що розташовані в [ADDRESS] та стягнути із відповідача ? частки вартості автомобіля, що було відчужено ним у період окремого проживання сторін та за відсутності її згоди. В судовому позивач заявлені вимоги підтримала, просила задовольнити. Вказала, що все майно було придбано за спільні кошти та під час перебування сторін у шлюбі. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що з позовом не згоден, колишня дружина не приймала участі в будівництві, коштів на це мала, будинок побудований цілком на його гроші. Суд, вислухавши сторін, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням Генічеського районного суду від 02.11.2015 року шлюб , зареєстрований 06.12.2003 року, відділом реєстрації актів громадянського стану Генічеського районного управління юстиції в Херсонській області, актовий запис № 170 між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 12.11.2015 року і відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили доведенню не підлягають. Так, судом встановлено, що за час спільного проживання у шлюбі, [PERSON] набув у власність житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS], загальною площею 292,3 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, складеного 29.09.2005 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10.10.2005 року, форма власності - приватна, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.10.2005 року. Як вбачається з будівельного паспорту на житловий будинок та акту введення в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських споруд власника будівлі від 20.07.2005 року - житловий будинок є новоствореним майном. Крім того, на підставі договору дарування земельної ділянки від 06.11.2003 року [PERSON] належить земельна ділянка, розміром 1500 кв.м., що розташована у [ADDRESS]. Договір зареєстрований в реєстрі за № 1113. Право власності підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] від 27.12.2003 року. Кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER]. Відповідно до відповіді територіального сервісного центру № 6543 від 07.09.2016 року - на адвокатський запит була надана інформація про те, що автомобіль Пежо-407, державний номер [NUMBER], 16.01.2008 року був зареєстрований на [PERSON], [INFO] на підставі договору купівлі продажу № 219 від 21.10.2008 року. Також повідомлено, що 05.08.2015 року вказаний автомобіль було перереєстровано на іншого власника за довідкою рахунком, вартість продажу 100000 грн. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», враховуючи гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені в ній права і свободи людини й громадянина не є вичерпними, як відповідно, і способи їх захисту. Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту майнових прав та інтересів: визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі, а також інші способи, що встановлені договором або законом. Згідно із п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян може, зокрема, здійснюватися шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності на майно. Слід зазначити, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд встановлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Верховний Суд України у постанові від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в пункті 23 визначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З урахуванням досліджених доказів та норм законодавства, що регулюють спірні взаємовідносини, суд вважає, що вимога позивача про визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, який був придбаний за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя підлягає до задоволення. Відповідачем не надано до суду жодного доказу, що такий житловий будинок набутий відповідачем за кошти, які отримані до шлюбу, або інше. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України ( в редакції, що діяла на момент придбання земельної ділянки), громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставах, зокрема, придбання за договором дарування. Таке майно є особистою власністю відповідача. Як виходить із положень ч. 4 ст. 120 ЗК України ( в редакції, що діяла на час побудови житлового будинку, прийняття його в експлуатацію в 2005 році), при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. З цього приводу Судова палата у ЦС Верховного Суду України вiд 11.02.2015 № 6-2цс15 винесла постанову щодо набуття права власності на земельну ділянку у зв'язку із набуттям права власності на житловий будинок, в якій вказують, що норми законодавства закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Оскільки суд прийшов до висновку, що житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то й позивач стає власником відповідної частини земельної ділянки - ? частини, відповідно до частки будинку. В пункті 30 вказаної постанови визначено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності,передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. З урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що автомобіль Пежо-407, державний номер [NUMBER], 16.01.2008 року був зареєстрований на [PERSON], [INFO] на підставі договору купівлі продажу № 219 від 21.10.2008 року та придбаний сторонами в період шлюбу. 05.08.2015 року вказаний автомобіль було перереєстровано на іншого власника за довідкою рахунком, тобто [PERSON] здійснив відчуження вказаного транспортного засобу у період коли подружжя проживало окремо. Сума правочину склала 100000 грн., що підтверджується довідкою територіального сервісного центру № № 6543 від 07.09.2016 року. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У зв'язку із вищевикладеним, суд вважає, що вимога позивача про стягнення на її користь вартість ? частки автомобіля Пежо 407 у розмірі 50000 грн. (100000 / 2) - підлягає задоволенню. В силу ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги задоволенні в повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, які були понесені при подачі позову, а саме суму сплаченого судового збору у сумі 3158 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved