Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом в порядку ст. 392 ЦК України до відповідача посилаючись на те, що відповідачкем не визнається і оспорюється її право на земельну ділянку для обслуговування належного їй на праві власності житлового будинку. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 06.04.2015 року за клопотанням позивачки було залучено до участі у справі Бортниківську сільську раду Фастівського району Київської області в якості співвідповідача В судовому засіданні [PERSON] заявлені вимоги підтримала, навела пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник [PERSON] позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. Представник Бортниківської сільської ради в судове засідання не з'явився, про час і місце проведення засідання повідомлений належним чином. Направив до суду пояснення по справі. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає вимоги [PERSON] обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.08.2001 року. Земельна ділянка цільовим призначенням для обслуговування цього будинку та ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,2667 га також належала [PERSON] на підставі державного акту від06.09.1999 року (а.с.10). З 21.08.2001 року власником житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки цільовим призначенням для обслуговування цього будинку та ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,2667 га стала відповідач - [PERSON] на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки (а.с. 8,9). 01 жовтня 2005 року [PERSON] продала належний їй житловий будинок [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному - по 1/2 частині, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 01.10.2005 року (а.с.11). Договір купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування відчуженого [PERSON] будинку між сторонами не укладався, тому в силу вимог ст. 377 ЦК України (в редакції, чинної на час виникнення даних правовідносин) до нових власників будинку [PERSON] та [PERSON] перейшло право власності і на земельну ділянку необхідну для його обслуговування в розмірі 0,2500 га. З 2007 року власником житлового будинку [ADDRESS] став [PERSON] в порядку спадкування 1/2 частини будинку після смерті [PERSON] та 1/2 частини - після смерті [PERSON] До нового власника будинку перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок в порядку ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України (в редакції із змінами від 27.04.2007 року). 11 вересня 2007 року [PERSON], продав, а позивач - [PERSON] купила житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку. В силу вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України до неї, як до нового власника будинку, разом із відчужуваним будинком перейшло і право власності на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування в розмірі 0,2500 га (а.с.12). 31 липня 2008 року відповідач [PERSON] на підставі укладеного 21.08.2001 року між [PERSON] та нею договору купівлі-продажу земельної ділянки отримала два державних акта на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,0167 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.14,15). Після отримання державних актів на земельну ділянку по [ADDRESS], [PERSON] звернулась до [PERSON] із вимогою звільнити належну їй на праві власності земельну ділянку, що змусило останню звернутись за захистом свої прав на землю до суду. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 12.02.2010 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02.06.2010 року, державний акт на право приватної власності на землю від 31.07.2008 року, яким засвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку [ADDRESS] було визнано недійсним. При цьому судом було встановлено, що в ч.3 п.1 договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON], земельна ділянка, на якій він розташований була вказана як неприватизована і згідно довідок земельного відділу, наданих на запит суду, будь-який державний акт на будь-яке ім'я в державному реєстрі зареєстровано на той час не було. Тому визнаючи недійсним державний акт [PERSON] на землю, на якій розташовано належний [PERSON] будинок. та відмовляючи останній у визнанні за нею права власності на цю землю, суд обгрунтовував своє рішення тим, що в цьому випадку у [PERSON] є позасудова можливість як власника будинку приватизувати земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. Рішенням 30 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 12 лютого 2013 року в наданні дозволу [PERSON] на виготовлення технічної документації на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,2500 га для обслуговування належного їй будинку було відмовлено з тих підстав, що вказана земельна ділянка являється приватною власністю [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, укладеним між нею та [PERSON] 21.08.2001 року (а.с.71). У визнанні даного рішення Борниківської сільської ради недійсним [PERSON] судом було відмовлено з підстав наявності державного акту на цю землю, виданого ще на першого власника [PERSON], оскільки внаслідок приватизації [PERSON] земельної ділянки, ця земля вибула із комунальної власності територіальної громади с.Бортники. З письмових матеріалів справи, зокрема довідки Бортниківської сільської ради №08 від 29.01.2013 року, також вбачається, що наприкінці 2012 року - початку 2013 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 21.08.2001 року між [PERSON] та нею, та державного акту, виданого на ім'я [PERSON], [PERSON] вдруге було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують її право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,2667 га цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] - 0,2500 га , та ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою - 0,0167 га. (а.с.69). В лютому 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що відповідач перешкоджає їй користуватися власною земельною ділянкою, у зв'язку з чим просила зобов'язати останню знести збудовані споруди, частину паркану та оформити договір сервітуту на земельну ділянку. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 15 жовтня 2013 року, залишеним в цій частині без змін рішенням апеляційного суду Київської області від 24 грудня 2013 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до змісту ст. 381 ЦК України у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 7 листопада 2012 року по справі № 6-107цс12, у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Відповідно до ч.1 ст. 128 ЦК України (в ред. 1963р) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Частинами 3,4 ст.18 ЗК України від 18.12.1990 року, що був чинним з 01.01.1992 року до 01.01.2002 року, визначено, що придбання земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що хоча відповідно до вимог закону до власниці будинку [ADDRESS] [PERSON] і перейшло право власності на земельну ділянку цільовим призначенням для його обслуговування в розмірі 0,2500 га, а право власності попереднього власника на цю землю припинено, проте юридичним власником цієї землі залишається [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, укладеного 21.08.2001 року між нею і [PERSON], та державного акту від 06.09.1999 року, виданого на ім'я [PERSON] Також, із наданих суду письмових доказів, зокрема, довідок Бортниківської сільської ради, управління Держземагенства у Фастівському районі та ін., вбачається, що набуте [PERSON] право власності на земельну ділянку в зв'язку із набуттям права власності на куплений нею будинок не визнається і оспорюється відповідачем [PERSON], а тому у [PERSON] є всі підстави для звернення до суду за захистом в порядку ст.392 ЦК України. Після визнання недійсним державного акту [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2500 га за рішенням Фастівського міськрайонного суду від 12.02.2010 року, на виконання цього рішення державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,2500 га по [ADDRESS] було скасовано, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.78). Суд дійшов висновку про те, що у [PERSON] відсутні позасудові можливості оформити право власності на земельну ділянку цільовим призначенням для обслуговування належного їй житлового будинку, яке перейшло до неї в порядку ст.120 ЗК України та ст.381 ЦК України, а тому позов в частині визнання права власності є обґрунтованим та законним. Згідно з ч.2 п.3 Постанови пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995, із змінами від 25.05.2001 та 27.02.2009 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності. Згідно із п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди з [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме, в межах 500 грн. Судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах.

Outcome: partial