Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогою про позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Позов мотивується тим, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 22.11.2010 року. Відповідач з літа 2014 року ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, фактичне місцезнаходження його невідоме. Від позивача надійшла заява в якій позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу у її відсутність та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Третя особа надала висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , [INFO] . За таких обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення, згідно ст.280 ЦПК України. Судом встановлено: Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Шлюб між сторонами розірвано рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 22.11.2010 року (а.с.12). Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради, як органом опіки та піклування, надано висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , [INFO] , з підстав ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме, не приймає участі в житті дитини, матеріальної допомоги не надає, не цікавиться долею сина, його навчанням, здоров`ям. Право позивача звернутися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав передбачено ст.165 СК України. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства», зобов`язує батьків виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частина 2 ст.59 Закону України «Про освіту» на кожного з батьків покладає однакову відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Одним із способів захисту інтересів неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов`язки. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України однією з підстав для позбавлення батьківських прав визначено ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З аналізу змісту норми закону (п.2 ч.1 ст.164 СК України), позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли батько (мати) не просто не виконує свої обов`язки по вихованню дитини, а й ухиляється від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки того з батьків, який свідомо нехтує здійсненням своїх обов`язків, передбачених ст.150 СК України. Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» надав такі роз`яснення: позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Невідвідування батьком дитини протягом тривалого часу, за відсутності доказів поважності причини зазначеного, дає суду впевненість зробити висновок про ухилення батька від виховання дитини. Отже, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved