Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «Інжирінгово-виробниче підприємство «Вніпітрансгаз» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що сторони перебували в трудових правовідносинах. З 01.06.2005 позивач працювала на посаді провідного інженера з ПОБ в ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «Вніпітрансгаз». Наказом №75/к від 19.04.2017 позивача було звільнено з посади провідного інженера з ПОБ з ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «Вніпітрансгаз» за скороченням штатів згідно п.1 ст.40 КЗпП України. При розрахунку позивачу не виплатили заробітну платню. Станом на 24.04.2017 заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період вересень 2016 року по квітень 2017 року складає 21387,43 грн. Зазначеними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Відповідач заперечення на позов не подав. В ході розгляду справи, позивачем подано ряд клопотань, про зменшення позовних вимог. Згідно останнього клопотання, позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 2496,59 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала згідно заяви від 12.02.2018. Проти заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутність не надходило. Тому, суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України розглянув справу у відсутність позивача, представника відповідача, в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено в ході судового розгляду справи сторони перебували в трудових правовідносинах. З 01.06.2005 позивач працювала на посаді провідного інженера з ПОБ в ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «Вніпітрансгаз». Наказом №75/к від 19.04.2017 позивача було звільнено з посади провідного інженера з ПОБ з ПАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство «Вніпітрансгаз» за скороченням штатів згідно п.1 ст.40 КЗпП України. При розрахунку позивачу не виплатили заробітну платню. Станом на день розгляду справи заборгованість по невиплаченій заробітній платі складає 2496,59 грн. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст. 115, 117 КЗпП України. Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. За таких обставин суд вважає позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., то суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт порушення трудових прав позивача, що потягнуло завдання позивачу моральних страждань бездіяльністю відповідача, наявний причинний зв'язок між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача та виною відповідача в її заподіянні, тому, позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, підлягає частковому задоволенню, а саме на суму 2000,00 грн. відповідно до ступеню та стійкості моральних переживань позивача, з врахуванням вимог розумності і справедливості. Оскільки при подачі позову до суду позивач був звільнений від оплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, їх слід стягнути з відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.. На підставі викладеного та

Outcome: partial