Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 травня 2013 року зареєстрованого в реєстрі за №776 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3987010 від 27 травня 2013 року. Відповідач по справі є її сином, який зареєстрований в будинку з 2009 року, але фактично не проживає у вказаному будинку з липня 2009 року і по теперішній час. Просила визнати [PERSON], [INFO] особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з зазначених у позові підстав та пояснила, що з 2009 року відповідач жодного разу не приїздив до місця своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS]; один раз в місяць дзвонить із прихованого номеру та повідомляє їй, що він знаходиться у м.Києві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, пояснення позивача, свідків та докази по справі в їх сукупності суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.05.2013 року реєстраційний номер 776, посвідченого державним нотаріусом Чаплинської державної нотаріальної контори Херсонської області Заворотченко А.І. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.05.2013 року за №3987010 позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно витягу з домової книги житлового будинку проживаючих за адресою: [ADDRESS] у будинку зареєстровані: позивачка [PERSON] та її син відповідач [PERSON] Відповідно до акту фактичного проживання в житловому приміщенні від 30 січня 2018 року, складеного комісією у складі Поліщука В.М. - заступника селищного голови, Ващенко Н.О. - інспектора житлового фонду, Нечай Г.С. - члена житлово-побутової комісії за свідченнями квартиронаймачів сусідніх кімнат [PERSON], [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає з 2010 року хоча фактично зареєстрований [PERSON], 1980 року народження. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Принцип непорушності (недоторканності) закріплений і у статтях 319, 326 ЦК України. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачки з 2008 року, вона достовірно знає, що коли чоловік позивачки захворів у 2009 році їх син [PERSON] приїжджав один раз. Після цієї дати до будинку батьків не приїжджав. Чоловік позивачки помер у 2012 року, однак на похорон син також не приїхав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивачки більше 10 років. Жодного разу не бачила її сина з того часу як вони з чоловіком придбали будинок. Чоловік позивачки помер у 2012 році, однак син на похорон батька не приїздив. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], який є сином позивачки не проживає у спірному приміщенні з 2010 року, що підтверджується актом не проживання від 30 січня 2018 року. Окрім того, дані обставини підтверджуються показами свідків. Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що відповідач з 2010 року в спірному будинку не проживає без поважних причин, вказаним жилим приміщенням не користуються більше визначеного законодавством строку, а його реєстрація у жилому будинку за адресою: [ADDRESS] перешкоджає позивачці [PERSON] у реалізації її права власності на вказаний жилий будинок, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved