Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення з останнього аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON], який продовжує навчання в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення [PERSON] двадцятитрьохрічного віку в залежності від того, яка з цих обставин настане першою. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 22.05.1999р. по 16.02.2015р. перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого у них народився син [PERSON], 30.10.1999р.н., який проживає зі мною та знаходиться на моєму утриманні. На підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26.05.2015р. з відповідача на її користь стягувались аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частки із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.01.2015р. і до досягнення дитиною повноліття. Після досягнення сином повноліття, що мало місце 30.10.2017р. останній проживає разом з нею, перебуває на її утриманні та крім цього продовжує навчання на платній основі на денному відділенні Львівського техніко-економічного коледжу НУ «ЛП» за спеціальністю правознавство. Вартість навчання згідно умов договору становить 5400 грн. на рік та змінюється кожні наступні роки з урахуванням офіційно визначеного індексу інфляції за попередні роки. З урахуванням цього, вартість навчання за 2016-2017 та 2017-2018 навчальні роки (ІІІ та IV курси відповідно) становить 7100 грн. за один навчальний рік. Термін навчання з 01.09.2014р. по 01.07.2018р. У звязку з навчанням син не має самостійного заробітку, а оплату вартості навчання здійснює самостійно. Її доходів недостатньо для належного забезпечення сина предметами першої необхідності, враховуючи також, що додатково вимушена нести витрати на лікування діогностованих їй захворювань. Відповідач офіційно не є працевлаштованим, однак на його утриманні не перебувають інші особи та крім цього, він часто подорожує закордон, що в сукупності свідчить про те, що останній взмозі надавати матеріальну допомогу. Крім цього, відповідач офіційно отримує військову пенсію та одночасно, є особою працездатного віку. Тому, просить стягувати з останнього аліменти на утримання повнолітнього сина в розмірі 2000 грн. до закінчення навчання чи до досягнення ним двадцятитрьохрічного віку в залежності від того, яка з цих обставин настане першою. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги. Дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив. З сином спілкується та по мірі можливості надає йому матеріальну допомогу. Перший рік навчання сина оплатив самостійно. Єдиним його доходом є пенсія та крім цього, вимушений нести додаткові витрати за станом свого здоровя. Зокрема, перебував неодноразово на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні. Нерухомим або рухомим майном не володіє, інших утриманців немає, а за кордон виїжджав за путівками, подарованими після повторного одруження. Крім того, під час вирішення питання про поділ майна з позивачем залишив нерухоме майно останній. Просить в задоволенні позову відмовити, однак зауважив, що погоджується сплачувати аліменти в сумі 2000 грн. при умові, що син в судовому засіданні підтвердить факт ненадання ним матеріальної допомоги. Враховуючи, що провадження у справі відкрито за правилами ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017р., а проведення попереднього судового засідання судом не визнавалось необхідним, з метою дотримання принципів змагальності та диспозитивості, до початку розгляду справи по суті учасникам справи дано можливість повідомити та надати суду всі наявні у них докази, які мають значення для правильного вирішення справи. Перед початком розгляду справи по суті сторони ствердили про вичерпність поданих суду доказів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками повнолітнього [PERSON], 30.10.1999р.н., в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію відповідного свідоцтва (а.с.6). Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26.05.2015р. (а.с.7-8) з відповідача на користь позивача стягувались аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частки із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.01.2015р. і до досягнення дитиною повноліття. Син сторін досягнув повноліття 30.10.2017 року. Статтею 180 СК України\~визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, батьки зобовязані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітню дитину в твердій грошовій сумі та (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»,обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець повязує обовязок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу. Згідно довідки Львівського техніко-економічного коледжу НУ «Львівська політехніка» від 27.10.2017р. (а.с.13), [PERSON] є студентом IV курсу денного відділення спеціальності правознавство. Термін навчання з 01.09.2014р. по 01.07.2018р. Навчання здійснюється на платній основі. Відповідно до договору про підготовку (перепідготовку) фахівців з вищою освітою за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодший спеціаліст (бакалавр) (а.с.9), вартість навчання згідно умов договору становить 5400 грн. на рік та змінюється кожні наступні роки з урахуванням офіційно визначеного індексу інфляції за попередні роки. Вартість навчання оплачується позивачем, що стверджується копіями відповідних квитанцій, (а.с.10-12) і чого відповідач не оспорює за виключенням першого року навчання, яке оплачено ним і чого не оспорює позивач. Згідно копії свідоцтва про хворобу № 192 від 29.09.2011р. (а.с.14), у позивача діагностовано остеохондроз шийного тв. Грудного відділів хребта з больовим синдромом та помірним порушенням функції. Виразкова хвороба 12-ти палої кишки в ст. ремісії. Хронічний холецистит в ст. ремісії. Хронічний пієлонефрит в ст. ремісії. Сольовий діатез. Вказані захворювання повязані з проходженням позивачем служби в органах внутрішніх справ. Вказане в сукупності свідчить про те, що син сторін, який продовжує навчання, потребує матеріальної допомоги. Відповідно до довідки ГУ ПФ України у Львівській області № 629 від 01.02.2018р. (а.с.39), відповідач перебуває на обліку ГУ ПФ України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років, загальний розмір якої за період вересень 2017р. лютий 2018 року становить 19\~402,02 грн. Як вбачається з копії виписки із медичної картки № 23290 (а.с.38) у період з 30.09.2014р. по 21.10.2014р. відповідач перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом гострий інфаркт міокарда. Крім того, у період з 11.09.2017р. по 18.09.2017р. також перебував на стаціонарному лікуванні у 3-му кардіологічному відділенні Львівського обласного державного клінічного лікувально-діагностичного кардіологічного центру, що стверджується копією відповідного витягу з історії хвороби стаціонарного хворого (а.с.37). Оцінюючи надані відповідачем докази, суд критично ставиться до них як таких, що на думку останнього підтверджують неможливість надання матеріальної допомоги. Зокрема, лише одним медичним документом підтверджено факт перебування на стаціонарному лікуванні у 2017р., однак не надано жодного доказу про розмір витрат, які відповідач поніс у звязку з таким лікуванням, як і не надано доказів про витрати, понесені попередньо. Крім того, згідно інформації Державної прикордонної служби України (а.с.27), яка витребувана ухвалою суду від 10.11.2017р., відповідач з 26.05.2015р. чотири рази виїжджав за межі України, в тому числі до Анталії. Жодного доказу про джерела коштів для виїзду за кордон або ж про характер цих поїздок відповідач не надав і лише відносно поїзди до Анталії повідомив, що путівки були подаровані, хоча знову ж таки, жодними доказами цього не підтвердив. Вказане в сукупності свідчить про те, що відповідач взмозі надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання у звязку з чим позовні вимоги визнаються обґрунтованими, однак обрахований позивачем розмір суд вважає завищеним. При визначенні розміру аліментів суд враховує розмір прожиткового мінімуму громадян, який встановлений законом станом на час розгляду справи, стан здоровя сина та його потребу в матеріальній допомозі, стан здоровя і матеріальне становище відповідача, відсутність на його утриманні інших осіб, а також інші обставини, які мають значення для справи. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1000 грн. щомісячно, які підлягають індексації відповідно до закону починаючи з 02.11.2017р. і до закінчення ним навчання або досягнення 23 років в залежності від того, яка з цих обставин настане першою. Натомість, так обставина, що відповідач залишив нерухоме майно позивачу під час вирішення питання про поділ майна подружжя не має правого значення, оскільки договору про припинення права на аліменти відповідно до ст. 190 СК України між сторонами не укладалось. При цьому, суд вважає за необхідне розяснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача судові витрати.

Outcome: partial