Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна набутого за час шлюбу, посилюючись на те, що в період шлюбу сторін було набуто рухоме та нерухоме майно, щодо поділу якого сторони після розірвання шлюбу згоди не дійшли. Позивач одноособово користується спільним майном, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Позивач просить стягнути з відповідача компенсацію її частки майна, яку просить збільшити до 3/4 на підставі того, що відповідач ухилявся від утримання спільної дитини сторінта ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина. В судовому засіданні позивач та представникостанньої позов підтримали, просили задовольнити з зазначених в ньому підстав. Відповідач та представник останнього позовні вимоги визнав в частині стягнення 1/2 частини грошової компенсації за автомобіль, який був придбаний в період шлюбу, проте виходячи з вартості автомобіля за яку останній був відчужений відповідачем, що є реальною вартістю. Оцінка вартості автомобіля, на думку відповідача та представника останнього, є неналежним доказом, оскільки оцінка зроблена без огляду автомобіля, без виклику відповідача. Відповідач зазначає, що під час спільного проживання останній дбав про інтереси сім`ї, утримував її, ніколи не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, наразі сплачує аліменти за рішенням суду, з розміром яких погодився під час розгляду справи, таким чином підстави для того, щоб відступити від засади рівності часток відсутні. Що стосується поділу нерухомого майна, в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, оскільки зазначене майно було набуто до реєстрації шлюбу одноособово відповідачем за його особисті кошти, зокрема пролажу власної квартири, а отже не є спільним сумісним майном подружжя і поділу не підлягає. Зазначені доводи представником відповідача викладені у відзиві на позов /а.с. 117 - 122/. Також представник відповідача просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу, про що надав відповідну заяву до закінчення судових дебатів. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 11.06.2010 сторони зареєстрували шлюб, який 26.04.2018 був розірваний на підставі судового рішення /а.с. 16 - 18/. [INFO] у сторін народився син [PERSON] /а.с. 22/. 07.10.2010 за згодою позивача, відповідачем був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , яка була зареєстрована одноособово за відповідачем (далі - квартира) /а.с. 20, 158-162, 178/. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (постанова ВСУ від 05 квітня 2017р. у справі № 6-399цс17). 12.10.2007 відповідач продав квартиру, яка належала останньому на праві приватної власності /а.с. 138 -141/. 10.10.2008 відповідач уклав попередній договір купівлі квартири з ВАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративній інвестиційний фонд «Граніт - Інвест» /а.с. 142 - 144/. 06.04.2009 відповідачем було укладено додаткову угоду до попереднього договору, зокрема щодо строків оплати квартири /а.с. 145 , 146/. Згідно квитанцій відповідачем було сплачено повну вартість квартири, останній платіж мав місце 22.10.2009 /а.с. 147 - 157/. Таким чином вбачається, що відповідач оплатив повну вартість квартири за рік до реєстрації шлюбу. Суди зобов`язані завжди встановлювати за які кошти було придбане спірне майно і чи можна вважати таке майно сумісним. Обґрунтовуючи вимоги про поділ квартири, позивач не надала доказів того, що квартира була придбана за спільні сімейні кошти, а не за кошти, які належали особисто відповідачу, зокрема отримані від пролажу власної квартири. За нормамип. 3 ч. 1 ст. 57 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач та представник останньої в судовому засіданні зазначили про те, що до реєстрації шлюбу сторони проживали разом та вели спільне господарство і вкладені у придбання квартири кошти є спільними. Разом з тим, зазначені доводи, як і вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, у позові відсутні, у зв`язку з чим суд вважає такі доводи неспроможними. При застосуванні положеньстатті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (постанова ВСУ № 6-2921цс17 від 15.11.2017р.). Враховуючи наведене суд приходить до висновку про те, що квартира була придбана не за спільні сімейні кошти, а за особисті кошти відповідача, а отже не підлягає поділу. 25.09.2013 сторони придбали автомобіль марки «Шкода Октавіа», д.н.з. [NUMBER] , який був зареєстрований за відповідачем. (далі - автомобіль). Вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, що визнано відповідачем. 06.07.2018 відповідач відчужив автомобіль за 127438 грн./а.с. 163-167/. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження, його вартість враховується при поділі (п. 30 ППВСУ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11). Згідно висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки, наданого позивачем, станом на 21.06.2018 вартість автомобіля складала 329899 грн. /а.с. 24 - 54/. Згідно витягу з висновку про ринкову вартості об`єкта оцінки, наданого відповідачем, станом на 06.07.2018 вартість автомобіля складала 127438 грн. /а.с. 165/. Заперечуючи проти вартості автомобіля, вказану позивачем, представник відповідача зазначив про те, що про проведення оцінки не було повідомлено відповідача, а вказаний автомобіль не був оглянутий, останній перебував у дорожньо - транспортній пригоді, а тому його вартість є значно нижчої від цін на автомобіліпорівняніоцінювачем,який проводив оцінку спірного автомобіля, на замовлення позивача. Разом з тим, суд вважає що при визначенні вартості спірного автомобіля, слід покласти в основу саме оцінку надану позивачем, виходячи з наступного. Згідно ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідачем визнано, що останній не повідомляв позивача про відчуження автомобіля, а також остання не викликалась для проведення його оцінки. Отже, дії відповідача щодо продажу спірного автомобіля не можна вважати добросовісними. Позивач з оцінкою зазначеною відповідачем не погоджується, наполягає на оцінці наданої нею і не надала б згоду на продаж спільного сумісного майна за ціною, за яку спірний автомобіль був відчужений відповідачем. Відповідач надав тільки витяг з оцінки автомобіля /а.с. 165/, з якого не можна побачити, що було покладено оцінювачем в основу формування вартості автомобіля, тоді як наданий висновок позивачем /а.с. 24 - 54/ є повним та з обґрунтуванням визначення вартості автомобіля, яке не було спростовано відповідачем та представником останнього. Отже за таких обставин суд вважає, що даний доказ, що підтверджує вартість спірного автомобіля має перевагу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України, згідно у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Позивач просить при поділі майна відступити від засади рівності часток та компенсувати останні й 3/4 вартості автомобіля, посилаючись на те, що відповідач ухилявся від утримання спільної дитини сторін та ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина. Разом з тим, позивач не надала доказів на підтвердження вказаних обставин. Крім того, відповідач надав копії квитанцій про перерахунок коштів позивачу /а.с. 126-136/ і остання не спростувала, належними та допустимим доказами про те, що ці кошти відповідач перераховував не на утримання дитини, а на інші потреби позивача. Доводи позивача про те, що ці кошти є погашенням боргу відповідача перед батьком позивача, суд вважає неспроможними із зазначених підстав. Та обставина, що з 05.09.2018 за рішенням суду з відповідача на користь позивача на утримання дитини сторін стягуються аліменти /а.с. 137/ не може слугувати доказом того, що відповідач ухилявся від утримання дитини, оскільки позивачем не ставилися вимоги про стягнення аліментів за минулий період, саме у зв`язку з такою обставиною і вона була встановлена судом. Крім того, представник відповідача стверджував, що квитанції про оплату аліментів, що зазначені вище, були представлені суду під час розгляду позову про стягнення аліментів, проте відповідач добровільно визнав позовні вимоги і не заперечував проти розміру аліментів зазначеного позивачем. Враховуючи наведене, суд вважає, що для того, щоб відступити від засади рівності часток підстави відсутні, а тому компенсація вартості частки спірного автомобіля підлягає визначенню виходячи з принципу рівності часток у спільному сумісному майні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial