Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, який уточнивши просила визнати недійсним право власності [PERSON] на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, як безпідставно отримане на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначила, що 10 листопада 2006 року відповідач уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку. Угоди щодо купівлі чи оренди земельної ділянки площею 600,14 кв.м. у відповідності до вимог ч.1 ст. 120 ЗК України між сторонами укладено не було. [INFO] [PERSON] помер, у зв'язку із чим вказана земельна ділянка увійшла до складу спадщини, яка залишилась після його смерті. Посилається на те, що 20 листопада 2012 року при вирішенні права власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, шляхом визнання недійсним договору дарування, було застосовано закон який не підлягає застосуванню ст.377 ЦК України до періоду 2006 року, коли зміст ст.120 ЗК України не був приведений у відповідність до ст. 377 ЦК України. Отже, вважає, що застосування закону, який не підлягав застосуванню та наведені обставини є правовою підставою для визнання недійсним права власності [PERSON] на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто з 10 листопада 2012 року та отриману безпідставно за рішенням суду від 20 листопада 2012 року. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, з невідомої суду причини, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. При цьому у попередніх судових засідання представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просить відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, в зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши і дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно Державного акту [NUMBER] на право власності на земельну ділянку виданого на підставі рішення XXI сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12 червня 2000 року, земельна ділянка площею 600,14 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], належала [PERSON], який помер [INFO] /т. 22-23/. З 10 листопада 2006 року житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] за договором купівлі-продажу будинку від 10 листопада 2006 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 7974 /25-26/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року, було визнано [PERSON], спадкоємцем права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], померлого [INFO], а саме: на земельну ділянку площею 600,14 кв.м по [ADDRESS] Запорізької області, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 05 червня 2007 року начальником міського управління земельних ресурсів [PERSON]. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 листопада 2011 року було роз'яснено рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року у цій справі. В ухвалі зазначено, що рішення правильно читати так: «Визнати [PERSON] спадкоємцем права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], померлого [INFO], а саме: на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. по [ADDRESS] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 05 червня 2007 року начальником міського управління земельних ресурсів [PERSON], та визнати за нею право власності на вказане спадкове майно». Однак, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2013 року, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року та ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 листопада 2011 року про роз'яснення рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року у цій справі скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування за законом відмовлено. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року, було визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто від 10 листопада 2006 року. Таким чином, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер у 2010 році, а земельна ділянка вибула з його володіння у 2006 році і перейшла у володіння [PERSON] Враховуючи чинне судове рішення, за яким визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку з дня придбання нею будинку, немає підстав вважати, що зазначена земельна ділянка становила об'єкт спадкування. Згідно з п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника. Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Згідно ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до ч.1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Стаття 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності є непорушним. Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що підставою виникнення права власності на земельну ділянку у відповідачки є рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, яке набрало чинності. Вказане рішення суду містить роз'яснення стосовно того, що право власності виникло з моменту укладання договору купівлі-продажу, тобто від 10 листопада 2006 року. У зв'язку із тим, що датою смерті [PERSON], який є чоловіком позивача [PERSON] є [INFO], суд вважає, що у відповідача [PERSON] виникло право власності до смерті [PERSON], а тому земельна ділянка не могла входити до складу спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є «обов'язковість рішень суду». Так, судом встановлено, що [PERSON] є власницею спірної земельної ділянки на підставі судового рішення, набула це право з 2006 року у відповідності до закону, це майно не є спадковим майном після смерті [PERSON], а тому [PERSON] не має на нього права як спадкоємець після смерті свого чоловіка [PERSON] Таким чином, доводи позивача про відсутність угоди між [PERSON] та [PERSON] стосовно права користування земельною ділянкою площею 600,14 кв.м. по [ADDRESS] що є підставою для визнання недійсним право власності [PERSON] на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] є безпідставними. Аналізуючи вищевикладені обставини та вимоги діючого законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність у відмові в позовних вимогах про визнання недійсним права власності на земельну ділянку.

Outcome: dismissed