Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивач звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до відповідача, зазначивши третьою особою орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві держаної адміністрації про відібрання дитини та просила суд відібрати малолітню дитину [PERSON], [INFO] від батька [PERSON] та передати матері [PERSON], допустивши негайне виконання рішення суду. В обґрунтування позову зазначила, що від шлюбу з [PERSON] народилась дитина [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами було розірвано 10.03.2011 за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва. Фактично подружні відносини між сторонами було припинено з лютого 2010 року. З часу припинення подружніх відносин син сторін [PERSON] залишався проживати з позивачем та перебував на її повному утриманні та вихованні. З того ж часу позивач не перешкоджала спілкуванню батька з сином, [PERSON] іноді забирав сина на зустріч з ночівлею, але щоразу після зустрічей повертав позивачу. Однак після чергової зустрічі 20.10.2013 [PERSON] відмовився повернути сина позивачу та перестав його водити в школу, зачинився з дитиною в [ADDRESS]. Протягом п'яти місяців дитина повністю відмежована батьком від соціуму та знаходиться в психотравмуючій обстановці. Батько не виводить дитину на прогулянки на свіжому повітрі, налаштовує дитину проти всіх оточуючих, в тому числі і проти матері, переконуючи дитину в тому, що з усіх сторін їх оточують лише вороги. Внаслідок ситуації яка склалася позивач звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з нею. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2014 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір'ю. Однак, [PERSON] не має наміру виконувати вказане рішення суду та продовжує переховувати сина, зачинившись з дитиною в квартирі. В квартирі [PERSON] повна антисанітарія, його абсолютно не переймає те, що в цих умовах перебуває цілодобово його 7-річний син, який в 2013 році перехворів на закриту форму туберкульозу. Дитина пройшла інтенсивний курс фтизіатричного лікування. Захворювання ми повністю вилікували. Після такої важкої хвороби і боротьби з нею дитячий організм сильно ослаблений і потребує активного відновлення: повноцінне харчування збагачене вітамінами, правильний режим дня, обов'язкове перебування на свіжому повітрі, певний спеціальний фізичний розвиток, в побуті жорстке дотримання правил. На сьогоднішній день вже стало зрозуміло, що [PERSON] не буде добровільно виконувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17.03.2014. Крім того, дитина замкнена в антисанітарній квартирі [PERSON], не маючи належного харчування та дотримання режиму дня, перебуває в обстановці, яка загрожує його здоров'ю та життю що і змусило позивач звернутися з вказаним позовом до суду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву в повному обсязі та просили її задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовної заяви, посилаючись на обставини викладені в запереченнях, які містяться в матеріалах справи. Представник третьої особи в судовому засіданні повністю підтримала висновок органу опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, позовну заяву просила задовольнити. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою участю є орган опіки і піклування. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, а відповідач - заперечення проти позову і які підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 5 лютого 1999 року відділом реєстрації актів громадського стану Подільського району м. Києва було зареєстровано шлюб між сторонами . Під час перебування сторін у шлюбі, [INFO] народився син [PERSON] (а.с.5). Згідно рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10.03.2011, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.4). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що незважаючи на наявність рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір'ю, відповідач ухиляється від його виконання та повернення дитини матері мотивуючи це зокрема тим, що повернення дитини за попереднім місцем проживання є неможливим, оскільки існує реальна небезпека для її життя та здоров'я. Однак з даними твердження відповідача суд не може погодитись виходячи з наступного. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2014 року за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - первісний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини задоволено та визначено місце проживання дитини з матір'ю, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - відмовлено. Додатковим рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06 березня 2014 року за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2014 року за апеляційними скаргами [PERSON] переглянуто вищезазначені рішення та додаткове рішення Солом'янського районного суду м. Києва та змінено рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17.02.2014 шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на те, що «відповідач продовж розгляду справи демонстрував прояви особистої неприязні та агресивну спрямованість до позивача. З поведінки батька під час судового розгляду вбачається, що він демонстративно виявляє почуття до сина, маніпулюючи дитиною, граючи на її прихильності до нього. Він безумовно виявляє певну турботу про дитину, однак не зумів делікатно до психіки дитини підійти до вирішення даної спірної проблеми». В іншій частині рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17.02.2014 та додаткове рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06.03.2014 залишено без змін. У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили ,не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа ,щодо якої встановлено ці обставини . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини щодо визначення місця проживання дитини (на які зокрема посилається відповідач, не погоджуючись з вищевказаними рішеннями судів) є встановленими і доказуванню не підлягають при розгляді даної справи, у зв'язку з чим суд не приймає до уваги посилання відповідача на обставини, які не стосуються предмета позову, а саме відібрання дитини, як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки їм вже надана правова оцінка при розгляді справи Апеляційним судом. Відповідно до ст.160 СК України «місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків». Відповідно до ст.161 СК України «якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом». Таким чином, відповідно до цих положень Сімейного кодексу України вбачається, що визначення місця проживання дитини відбувається за згодою батьків, а відтак і зміна місця проживання дитини відбувається також за згодою батьків, а в разі недосягнення такої згоди спір вирішується судом. В судовому засіданні встановлено, що я к до та і після визначення за рішенням суду місця проживання дитини батько дитини тримає дитину під особистим контролем та не дає матері доступу до виховання дитини. На час розгляду справи хлопчик перебуває в санаторії за рекомендацією лікарів. З пояснень сторони позивача вбачається, що з приводу забрання (зміни місця проживання) батьком малолітнього сина від матері без її згоди позивач, вчиняла певні дії, які були безрезультатними, з чого суд приходить до висновку, що зміна місця проживання малолітньої дитини, [PERSON], 2006 року народження, відбулася без згоди того з батьків, з яким дитина на той час постійно проживала, тобто без згоди матері. З контексту ст.162 СК України вбачається, що якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я. Відповідно до Висновку Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації від 16.07.2014 № 108-8100/01, орган опіки та піклування вказує, що виходячи з матеріалів справи та інтересів малолітнього, з метою виконання рішень Солом'янського районного суду м. Києва та Апеляційного суду м. Києва про визначення місця проживання дитини з матір'ю, вважає за доцільне відібрати малолітнього [PERSON], від батька та передати його матері. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи відповідача, про те, що мати не спроможна належним чином забезпечити нормальні умови проживання ,навчання та дозвілля свого малолітнього сина. Відповідно до ст.7 СК України, суд при розгляді таких справ, повинен «максимально можливо враховувати інтереси дитини». Також відповідно до положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Окрім того, суд застосовує положення принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, в якому зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю». Будь-яких виключних обставин, які б підтверджували, що позивач за своїм місцем проживання створюватиме реальну небезпеку та загрозу для життя і здоров'я дитини, не знайшли свого підтвердження під час з'ясування обставин цієї справи. Крім того, суд не вбачає, що повернення малолітнього сина, 2006 року народження, до своєї матері, якимось чином буде негативно впливати або створюватиме реальну небезпеку його стану та здоров'ю і т.і. Будь-яких інших належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК України, які б підтверджували неможливість повернення дитини до матері, що могло б слугувати підставою для відмови в задоволенні позову, відповідачем та його представником суду не надано. Частиною 1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Доказів того, що залишення дитини за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам, відповідач суду не надав. Оскільки рішення суду яким визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON], спільно із матір'ю, набрало законної сили і є чинним на сьогоднішній день, а також враховуючи ті обставини, що судом не встановлено підстав, які б перешкоджали поверненню дитини матері, суд приходить до висновку про доведеність вимог позивача. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Зі змісту ст.124 Конституції України вбачається, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Крім того, суд вважає за можливе застосувати вимоги ст.367 ЦПК України, та допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини. Питання судових витрат суд вирішує в порядку ст.88 ЦПК України підлягає також стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved