Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання грошових заощаджень спільною сумісною власністю, поділ грошових заощаджень, стягнення витрат на лікування та поховання спадкодавця, який згодом уточнила, збільшивши позовні вимоги (а.с. 99-100). В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з 2004 року вона та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, постійно мешкали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS], вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, були пов'язані спільним побутом, взаємними правами та обов'язками. Під час спільного проживання вони заощаджували грошові кошти та зберігали їх у банківських установах. 07 вересня 2012 року [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклали договір про вклад «Ощадний» № [NUMBER], на підставі якого на депозитний рахунок було внесено 30 тис. грн. на 1 рік з виплатою 15,75 % річних. З весни 2012 року [PERSON] тяжко хворів на онкологічне захворювання, а з січня 2013 року - знаходився у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги і стороннього догляду, постійного лікування, медичних обстежень. На лікування [PERSON] у зазначений час позивач витратила 4 тис. грн. [INFO] року [PERSON] помер. Похорони також здійснювались за кошти позивача, загальні витрати на лікування [PERSON] та здійснення обрядів поховання померлого [PERSON] склали 9890,00 грн. На підставі викладеного, позивач просить суд встановити факт її спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю без шлюбу з 2004 року до 17.06.2013; визнати за нею право власності на 17362,50 грн., які знаходяться ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на рахунку [PERSON], відкритого на підставі договору про вклад «Ощадний» № [NUMBER] від 07.09.2012, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; стягнути на її користь з відповідачів витрати на лікування та поховання [PERSON] у сумі 9890,00 грн. та звернути стягнення цієї суми на належну відповідачам спадкову частку в сумі 17362,50 грн. грошового вкладу «Ощадний» в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», визнавши за нею право власності на 9890,00 грн., які знаходяться ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на рахунку [PERSON], відкритого на підставі договору про вклад «Ощадний» № [NUMBER] від 07.09.2012, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі з підстав, що в ньому зазначені. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник позов не визнали, зазначивши, що дійсно батько відповідачів [PERSON] останні роки проживав з [PERSON] в її будинку в [ADDRESS]. Однак, відповідачі не погоджуються, що грошові кошти, які [PERSON] зберігав у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у сумі 30 тис. грн., є об'єктом права спільної сумісної власності, оскільки ще до 2004 року [PERSON] зберігав свої грошові кошти у Куйбишевському відділенні ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та у зв'язку з переїздом до іншого місця проживання, для зручності зберігання та користування нарахованими процентами, ним було прийнято рішення про необхідність відкрити рахунок ближче до його місця проживання. Саме у зв'язку з цим у 2012 році [PERSON] поклав свої грошові кошти у Вільнянське відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Таким чином, відповідачі вважають, що наявні грошові кошти на рахунку на ім'я [PERSON] у банку є майном, яке утворилось до початку спільного проживання з позивачем, тому на них не розповсюджується режим спільного майна подружжя. Заперечували відповідачі також проти встановлення судом юридичного факту спільного проживання позивачки зі спадкодавцем [PERSON], оскільки встановлення такого факту при неможливості застосування глави 8 Сімейного кодексу України не породжує юридичних наслідків для позивача, оскільки відсутнє спільне сумісне майно, та за наявності спадкоємців першої черги, спадкоємець четвертої черги участь у спадкуванні не приймає, оскільки права і обов'язку щодо спадкового майна у неї не виникло, що протирічить меті встановлення факту, що має юридичне значення. З приводу стягнення витрат на лікування та поховання спадкодавця, відповідачі та їх представник вказали на ненадання позивачем жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір цих витрат, а також той факт, що позивач витратила свої особисті кошти. На підставі викладеного, відповідачі просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справ, [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області 18 червня 2013 року (а.с. 10). Позивач [PERSON] з 2004 року по 17 червня 2013 року проживала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. Вказаний факт підтверджується довідкою виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області № 01-48/1431 від 03.09.2013, з якої вбачається, що [PERSON] та [PERSON] постійно проживали разом за адресою: [ADDRESS] та вели спільне господарство (а.с. 8). Крім того, факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю з 2004 року по день його смерті [INFO] року підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Таким чином, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Указана норма поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що дана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Така позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 № 6-97цс11 та яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. З огляду на зазначене, суд вважає можливим встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 2004 року по день його смерті [INFO] року. Саме цей період слід вважати спільним проживанням сторін. Згідно зі ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. А частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як встановлено з матеріалів справи, зокрема договору про вклад «Ощадний» № [NUMBER] від 07.09.2012 та платіжного доручення від 07.09.2012 (а.с. 4-6), [PERSON] передав, а ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» прийняв на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти (вклад) у сумі 30000,00 грн. та зобов'язався повернути вклад і сплачувати проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених договором. Зважаючи на ті обставини, що грошовий вклад до банківської установи було здійснено під час проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], отже він є майном, що набуте на праві спільно сумісної власності подружжя і кожен із подружжя має право на ? частину у спільному сумісному майні і частки [PERSON] та [PERSON] є рівними. За таких обставин, суд приходить до висновку, що частка [PERSON] у спільному майні складає ? частину, а отже за нею необхідно визнати право власності на ? частину грошового вкладу у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на рахунку № [NUMBER]. Позивач у позові ставить питання щодо визначення частки у нарахованих банком процентах та зазначає, що станом на 07.09.2013 її частка складає 2362,50 грн. Як зазначає позивач, грошові кошти за цим договором були внесені на строк 1 рік з виплатою 15,75 % річних. Однак з такими твердженнями позивача суд не може погодитися. Так, згідно п. 1.3. договору про вклад «Ощадний», на який посилається позивач, строк розміщення Вкладу за цим договором складає 3 (три) місяці з дати укладання договору. Дата закінчення строку Вкладу - 07 грудня 2012 року. У випадку, якщо в зазначену дату Вкладник не надасть вимогу про повернення вкладу та процентів на нього, строк Вкладу за договором вважається продовженим (пролонгованим) на 3 (три) місяці зі сплатою процентів в розмірі, визначеному п. 2.2. договору та зі збереженням інших умов договору. Відповідно до п. 3.3. договору Вкладним має право вимагати повернення повної суми Вкладу або його частини в дату закінчення строку Вкладу або протягом семи календарних днів з цієї дати зі сплатою процентів у повному обсязі. Тобто грошові кошти вносились [PERSON] на строк 3 (три) місяці з подальшою пролонгацією. Такий строк вкладу та можливість повернення вкладу/його частини не дає підстав стверджувати про наявні нараховані проценти у розмірі, заявлено позивачем. Тому сума, заявлена позивачем як нараховані відсотки за вкладом, не підтверджується жодним доказом. Разом з тим, суд визнає, на підставі ст.ст. 70, 74 СК України, право позивача на ? частину нарахованих відсотків за договором про вклад «Ощадний» № [NUMBER] від 07.09.2012. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення витрат на лікування та поховання спадкодавця, суд виходить з наступного. Як передбачено ст. 1232 ЦК України, спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Положення ст. 57 ЦПК України встановлюють, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Свої доводи в цій частині позовних вимог позивач підтверджувала в першу чергу показаннями свідків. Позивач зазначає про те, що вона на лікування [PERSON] витратила 4000 грн. і на підтвердження цього посилається на консультативний висновок Вільнянської центральної комунальної лікарні від 19.12.2013, згідно з яким [PERSON] проходив курс променевої терапії з 27.08.2012 до 21.09.2012 в м. Запоріжжя, симптоматичне лікування з 01.11.2012 до 16.02.2013 (а.с. 9). Однак жодного доказу, який би підтверджував такий розмір витрат на лікування, позивачем не надано. Так, свідки давали показання стосовно того, що останній рік свого життя [PERSON] хворів, останній місяць-два свого життя він вже досить погано себе почував. Проти обставин наявності хвороби не заперечували і відповідачі. Проте здійснення відповідних витрат повинно бути доведено позивачем належним чином, які саме витрати та у якому розмірі. З матеріалів справи не вбачається жодного доказу (документів фінансового характеру) витрачання саме позивачем коштів на лікування та здійснення цього у відповідному розмірі. Щодо витрат на медичне обстеження [PERSON] у ТОВ «Діасервіс» у м. Запоріжжі, де 10.12.2012 та 18.02.2013 була здійснена комп'ютернна томографія органів грудної порожнини з контрастуванням, за що було сплачено відповідно 640,00 грн. та 950,00 грн., всього на суму 1590,00 грн., суд виходить з наступного. Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» цей закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності. Бухгалтерський облік на підприємстві, згідно до ст. 8 цього Закону, ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Одними із принципів бухгалтерського обліку є: його повне висвітлення, безперервність, нарахування та відповідність доходів і витрат (ст. 4). Господарська операція, відповідно до ст. 1 Закону - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Згідно до ст. 9 Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. В свою чергу, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: - Назву документа (форми), - Дату і місце складання, - Назву підприємства, від імені якого складено документ, - Зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарських операцій, - Посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, - Особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Як передбачено п. 2.6. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (зі змінами та доповненнями), фізичні та юридичні особи, які беруть участь у здійсненні операцій, пов'язаних з прийомом і видачею грошових коштів, цінних паперів, товарно-матеріальних цінностей та інших об'єктів майна, забезпечуються підприємством, установою, що виконує ці операції, копіями первинних документів про таку операцію. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Отже, враховуючи вищезазначене, підтвердженням надання (виконання) робіт (послуг) є первинні документи (розрахункові) на підтвердження виконання конкретної господарської операції, на ім'я конкретної фізичної особи. В матеріалах справи наявний лист ТОВ «Діасервіс» № 15 від 17.03.2014, згідно з яким за даними товариства, медичні послуги надавались [PERSON] 10 грудня 2012 року на суму 640,00 грн. та 18 лютого 2013 року на суму 950,00 грн. (а.с. 102). Також наявні копії протоколів КТ-дослідження ТОВ «Діасервіс» (а.с. 103-104). При цьому, в матеріалах справи відсутні відповідні докази, згідно до вимог законодавства, а саме первинні розрахункові документи на підтвердження здійснення зазначених витрат. Крім того, відповідно до цього ж листа ТОВ «Діасервіс» медичні послуги - дослідження комп'ютерної томографії, надавались [PERSON]. В даному випадку, відсутні будь-які докази того, що чеки (квитанції, інші розрахункові документи) за надання послуг медичного характеру [PERSON] виписані для оплати на ім'я [PERSON] і нею сплачені. Отже, твердження позивача про те, що витрати у розмірі 1590,00 грн. на медичне обстеження здійснені нею за її особисті кошти, не підтверджені жодним доказом. В частині позову про стягнення витрат на поховання, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до витрат на поховання можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Отже, витрати на проведення поминального обіду, який проводився після поховання, не відносяться до витрат на поховання, які підлягають відшкодуванню в силу ст. 1232 ЦК України. Таким чином, витрати, про які зазначає позивач: поминальний обід на 9 днів від похорону - 100,00 грн. та поминальний обід на 40 днів від похорону - 1000,00 грн., не відносяться до витрат, які підлягають відшкодуванню. До того ж, позивачем не надано жодного доказу здійснення зазначеного розміру витрат. В свою чергу, відповідачі вказують на те, що поминальний обід на 40 днів вони також організовували, на 9 днів здійснювали відповідні обрядові дії, що було підтверджено у судовому засіданні й свідком [PERSON] Витрати на поховання у розмірі 7400,00 грн., про що заявляє позивач, також не підтверджені жодним доказом. В матеріалах справи відсутні відповідні фінансові документи, які б підтверджували здійснення зазначених витрат у відповідному розмірі. Крім того, суд враховую, що за правилами ст. 1232 ЦК України відшкодуванню підлягають розумні витрати, які були зроблені одним із спадкоємцем або іншою особою. Позивач в своєму позові зазначає про те, що вона витрачала власні кошти на лікування та похорон [PERSON] Однак, як встановлено судом, [PERSON] на момент початку спільного життя з позивачкою мав своє власне майно, що складається з житлового будинку, земельної ділянки, автомобіля, вкладів в ощадбанку України (а.с. 33, 35). Крім того, отримував пенсію та грошові кошти за земельну ділянку, про що свідчить довідка УПФУ у Вільнянському районі Запорізької області (а.с. 70-71) та довідка СФГ «Глорія» (а.с. 38). Крім того, після початку спільного життя з позивачкою за адресою [ADDRESS], [PERSON] разом з позивачкою вели спільне господарство, в господарстві мали свійську птицю, теплицю, в якій вирощували розсаду на продаж, що підтвердили у судовому засіданні свідки, а також про це свідчить довідка виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 03.09.2013 (а.с. 8). Також наявні в матеріалах справи банківські документи, підтверджують наявність на ім'я [PERSON] депозитного рахунку у банку та здійснення ним за життя зняття грошових коштів (відсотків по депозиту) з рахунку, останнього разу у розмірі 5122,73 грн. 07.09.2012 (а.с. 73-94). Зазначені обставини, в свою чергу, підтверджують той факт, що [PERSON] мав достатній рівень для забезпечення своєї життєдіяльності, а тому витрати, які здійснювались на життя, лікування й поховання, не є особистими грошовими коштами позивачки. При цьому суд критично відноситься до показань свідка [PERSON], яка в судовому засіданні повідомила про факт надання позики позивачці на здійснення поховання [PERSON] у розмірі 12000,00 грн., оскільки, по-перше, цей свідок є дочкою позивачки, а отже є заінтересованою особою у справі, по-друге, відносини позики повинні бути підтверджені належними доказами. Так, враховуючи вимоги ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, факт надання позики, а саме передачі грошей повинен бути підтверджений документом, який посвідчує передання позикодавцеві визначеної грошової суми. Жодного доказу на підтвердження зазначених обставин (договору, розписки тощо) в матеріалах справи не має. Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення витрат на лікування, поховання є необґрунтованими та не підтверджені жодним доказом, у зв'язку з цим не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховуючи вимоги ст. 80 ЦПК України, а також той факт, що в ході судового розгляду позивачем було збільшено позовні вимоги на суму 1590,00 грн., проте не доплачено суду судового збору, вважає за необхідне стягнути з позивача [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 15,90 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, суд пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору. Вимога позивача про відшкодування витрат, понесених нею на правову допомогу, не підлягає задоволенню. На підтвердження факту отримання та розрахунку вартості наданої юридичної допомоги позивач надала договір № 10 від 04.02.2014 та квитанцію про сплату 4000,00 грн. за надання правової допомоги (а.с. 44, 123). Відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до п. 2 Розділу ХІ прикінцевих та перехідних положень ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Кабінетом міністрів. Згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 № 59 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», якщо компенсації у цивільних справах сплачується іншою стороною, то її граничний розмір не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Разом з тим, представником позивача не наданий розрахунок кількості годин своєї роботи та вартості юридичних послуг, відповідно до Постанови КМУ від 27.04.2006. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено понесення нею витрат на правову допомогу у сумі 4000,00 грн., а позовні вимоги в цій частині знаходить такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial