Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, у якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка розміром 0,0876 га, кадастровий номер якої 6310137900:14:034:0005, розташована за адресою: [ADDRESS] , та домоволодіння, загальною площею 292,0 кв.м, житловою площею 127,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному житловому приміщенні зареєстровані: позивач - [PERSON] , мати позивача - [PERSON] , син позивача - [PERSON] , донька позивача - [PERSON] , відповідач - [PERSON] . Позивач з відповідачем перебували у шлюбі з 08.10.2011, який розірвано рішення суду від 25.02.2020. З середини 2019 року відповідач не проживає разом з позивачем у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку відповідач проживає з липня 2019 року, після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами. Між позивачем та відповідачем 17.05.2019 укладено шлюбний договір про те, що майно нажите подружжям від час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою власністю того з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно. Отже, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідач з липня 2019 року не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей відповідача в будинку немає і взагалі зазначеним домоволодінням відповідач не цікавиться. Реєстрація [PERSON] в належному на праві власності будинку позивачу створює для неї труднощі в утриманні будинки, а саме в надмірній оплаті житлово-комунальних послуг, чим порушуються її права як власника. У зв`язку з чим [PERSON] звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів. 09.09.2021 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 32-33). Позивач подала до суду заяву, в якій просила слухати справу у її відсутність за наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити їх. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, яка поштою надійшла на адресу суду 07.10.2021, щодо розгляду справи без його участі. В заяві також зазначено, що [PERSON] більше року проживає за адресою: [ADDRESS] , що належить йому на праві особистої приватної власності. Відповідач не заперечує проти того, щоб його було зняти з місця реєстрації у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки вказана прописка є формальною, та в цьому будинку він не проживає. Тому, на підстав вказаного, [PERSON] визнає позовні вимоги [PERSON] та не заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.10.2011, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.02.2020 у справі № 639/512/20 (а.с. 15, 16-17). 11 червня 2013 року [PERSON] придбала земельну ділянку, розміром 0,0876 га, кадастровий номер якої 6310137900:14:034:0005, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; та домоволодіння, загальною площею 292,0 кв.м, житловою площею 127,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 11.06.2013, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г. Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 881, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 4698552 від 11.06.2013 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 272994149 від 02.09.2021 (а.с. 20-21, 22, 23-24). 17 травня 2019 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1540, відповідно до умов якого майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно. Під час оформлення правочинів з таким майном згода другого з подружжя не вимагається (п. 1.1. Договору) (а.с. 29). 10 липня 2019 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г. Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2199, придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 101,8 кв.м, житловою площею 60,0 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 272993452 від 02.09.2021 (а.с. 25-27, 28). З середини 2019 року відповідач не проживає разом з позивачем у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Проте, з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) Реєстру територіальної громади міста Харкова вбачається, що за вказаною вище адресою разом з позивачем, зокрема, зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] - відповідач по справі (а.с. 19). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідно до вказаних положень закону, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є відсутність цієї особи без поважних причин протягом встановленого законом строку в жилому приміщенні, право користування яким має ця особа. Дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, підтверджується, що відповідач не проживає у спірному будинку понад один рік без поважних причин, факт його реєстрації у вказаному приміщенні носить формальний характер. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач позов визнав у повному обсязі, що підтверджується письмовою заявою [PERSON] . Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенні порушує права позивача, оскільки існують перешкоди в розпорядженні житловим фондом та його ефективним використанням. Крім того, позивач вимушена оплачувати комунальні послуги і за відповідача, що порушує її права як власника. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Одночасно, суд зазначає, що відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідна правова позиція зазначена в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації відповідача. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, на користь позивача підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в розмірі 454,00 грн, інші 50 відсотків підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved