Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог зазначає, що їй на праві приватної власності належить 125/200 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] Фактично в зазначеному будинку її родина мешкає з 2009 року, зареєстрована позивач, її донька - [PERSON], неповнолітня онука - [PERSON] та відповідач по справі - [PERSON] з 12.12.1997 р. 75/200 частин зазначеного домоволодіння належить на праві приватної власності [PERSON]. Фактично домоволодіння між співвласниками не розподілене та порядок користування частками не визначений. Як стало відомо позивачу, [PERSON] помер [INFO] р., жодної інформації про спадкоємців у позивача не має. Відповідач у будинку не проживає з 2001 року, перешкод у його проживанні та використанні за місцем реєстрації немає. Комунальні послуги тривалий час сплачує лише позивач. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 2018 року провадження по справі відкрито. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити у повному обсязі та у разі неявки відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом у порядку ч.6 ст.187 ЦПК України та через оголошення у пресі, причини неявки суду не повідомив. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Третя особа по справі надала письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Судом встановлено, що позивач є власником 125/200 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 2008 року серії [NUMBER] та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18603202 (а.с.5,6). Фактично в зазначеному будинку її родина мешкає з 2009 року, зареєстрована позивач, її донька - [PERSON], неповнолітня онука - [PERSON] та відповідач по справі - [PERSON] з 12.12.1997 р., що підтверджується копією домової книги для реєстрації громадян, які проживають у [ADDRESS] (а.с. 15-20). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 316 та 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, відповідно до якої, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім''ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею першою Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивач правомірно володіє 125/200 частиною житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], відповідач зареєстрований, але не проживає у належному позивачу житловому будинку, не веде з ним спільне господарство, оскільки закон не передбачає переходу прав і обов'язків в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку, суд вважає, що необхідно визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком за адресою: [ADDRESS] Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Приймаючи до уваги викладене,

Outcome: approved