Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 10 листопада 2001 року з відповідачем зареєструвала шлюб у виконавчому комітеті Тур`є-Полянської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 10. Від даного шлюбу у них народилося троє дітей, а саме сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також донька [PERSON] , [INFO] , які проживають із нею та повністю перебувають на її утриманні. Однак, подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні характери, погляди на сімейне життя та часте зловживання відповідачем спиртними напоями, внаслідок чого він вдома затівав сварки, скандали і вчиняв насильство над нею. За таких обставин близько восьми місяців тому була змушена переїхати з дітьми на орендовану квартиру. Оскільки вона втратила до чоловіка почуття любові та поваги, тому просить їх шлюб розірвати, дітей залишити на подальше виховання та проживання при ній. Після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Ухвалою суду від 13 листопада 2018 року подружжю [PERSON] надано строк для примирення терміном до 13 грудня 2018 року, провадження у справі до закінчення визначеного судом строку для примирення зупинено. Ухвалою суду від 13 грудня 2018 року у зв`язку з спливом визначеного судом строку на примирення провадження у даній справі поновлено та призначено судове засідання. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Турецька Є.А. не з`явилися, однак остання подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без їх участі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Муругов В.О. у судове засідання також не з`явилися, останній подав заяву, в якій просив розгляд справи провести без їх участі, щодо розірвання шлюбу не заперечив, позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей просив задовольнити частково - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , залишити на подальше виховання і проживання при матері [PERSON] , а сина [PERSON] , [INFO] , - при батькові [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 10 листопада 2001 року у виконавчому комітеті Тур`є-Полянської сільської ради Перечинського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 10 (а. с. 9). Від даного шлюбу у них народилося троє дітей, а саме сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також донька [PERSON] , [INFO] (а. с. 6-8). Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні характери та розходження поглядів на шлюб і сім`ю. Питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, відповідач позовні вимоги в цій частині визнав, строк для примирення, наданий подружжю, результатів не дав. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та інтересам їх дітей, відповідач позов у цій частині визнав, тому суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, враховуючи, що позивач у зв`язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON] змінила своє прізвище, тому після розірвання шлюбу має право відновити своє дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Що стосується визначення місця проживання дітей, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст. 31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст. 32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (ч. 4 ст. 29 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч. 3 ст. 29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами СК України. Статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч. 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як вбачається з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З матеріалів справи встановлено, що донька [PERSON] і [PERSON] - [PERSON] є малолітньою, син сторін [PERSON] - неповнолітнім, а ще один їх син [PERSON] [INFO] досяг чотирнадцятирічного віку та з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей слід відмовити за безпідставністю її пред`явлення до суду, оскільки [PERSON] та [PERSON] на момент ухвалення рішення у справі досягли чотирнадцятирічного віку, а відтак їм належить право самостійно обирати місце свого проживання. Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права викладений у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, враховуючи, що малолітня [PERSON] на момент ухвалення рішення не досягла десятирічного віку, проживає із своєю мамою, позивачем [PERSON] , яка просить залишити доньку на подальше утримання при ній, проти чого не заперечує відповідач, тому у цій частині позовна заява може бути задоволена судом. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: partial