Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

Позивач звернулася до Апеляційного суду м.Києва з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію АР Крим неповнолітньої дитини без згоди батька до виповнення дитині шістнадцяти років, для визначення підсудності. Відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 02.12.2014 року підсудність матеріалів позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про дозвіл на в'їзд на тимчасово окуповану територію АР Крим неповнолітньої дитини без згоди батька було визначено Шевченківському районному суду м.Києва. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 07.09 2007 року був укладений шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. 18.05.2010 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 12). Після розірвання шлюбу неповнолітній син залишився проживати з позивачкою за адресою [ADDRESS]. У зв'язку з вступом у силу Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянин та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не дозволяється в'їзд неповнолітньої дитини на територію АР Кримубез дозволу батька. Зважаючи на те, що вирішити дане питання з відповідачем у добровільному порядку не вдалося, а підставою для перепуску дитини на територію окупованої території може слугувати рішення суду, позивачка і звернулася до суду з даним позовом. Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 12.12.2014 року було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації. В судове засідання позивачка не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином.В своїй письмовій заяві просить суд розглянути справу у її відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації,в судове засідання з'явилася, проти задоволення позову не заперечує, а також надала письмові пояснення по справі, в яких у вирішенні даної справи покладаються на розсуд суду. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомив. Направив до суду заяву в якій проти позову не заперечує та просить розглянути справу у його відсутність. Оскільки в своїх письмових заявахпозивач та відповідач просять суд розглянути справу у їх відсутність, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін по справі. Вислухавши представника третьої особи, дослідивши письмові докази зібрані в справі, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що між сторонами зареєстровано шлюб 07.09.2007 року. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Залізничного районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим від 23.05.2010 року, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] З пояснень позивачки та письмових доказів, які містяться в матеріалах справи вбачається, що неповнолітній [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS], а зареєстрований з позивачкою в [ADDRESS]. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 вищевказаної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як вбачається ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» №2402-ІІІ від 26.04.2001р. кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають всі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Частиною 2 цієї статті визначено,що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватись по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводом або в супроводом осіб, які уповноважені ними. А відповідно до ч.3, здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України» №3858-ХІІ від 21.01.1994року. Частиною 2 ст.4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі предявлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України, громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. З урахування перелічених норм законів, а також обставин справи, а саме того, що малолітній син сторін по справі, [PERSON], проживає та зареєстрований разом зі своєю матір'ю на тимчасово окупованій території України, а саме в АР Крим,батько ухиляється від надання письмової згоди на в'їзд сина за місцем його проживання, шляхом підписання заяви посвідченої нотаріально на території України, що не окупована, суд вважає за необхідне надати дозвіл на в'їзд на тимчасово окуповану територію АР Крим неповнолітнього [PERSON] [INFO], у супроводі його матері [PERSON], або за її згодою, без згоди та супроводу батька - [PERSON], строком до досягнення [PERSON] шістнадцятирічного віку, а саме до [INFO]. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.10, 11, 79, 88, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд

Outcome: approved