Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, що за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) № [NUMBER] від 23 серпня 1996 року. В цій квартирі з 1998 року зареєстрований син позивачки- [PERSON] . 21 березня 2012 року він добровільно виселився із займаного житла у кв. [ADDRESS] , забравши свої особисті речі. З того часу відповідач у вказаній квартирі не з`являвся; куди поїхав і де проживає позивачці не відомо. На підтвердження того, що [PERSON] не проживає у кв. [ADDRESS] з 21 березня 2012 року позивач надала акти від 16.12.2014р. № 860, від 21.01.2015р. № 22, від 09.02.2015р., № 98, складені комісією в складі майстра по експлуатації ж/ф ЛКП «Магістральне» та сусідів по будинку про те, що за вищевказаною адресою зареєстрований, але не проживає з 21 березня 2012 року [PERSON] , [INFO]. Просить позов задоволити. В судовому засіданні позивачка позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідач втратив право на користування житлом, оскільки без поважних причин відсутній у належній їй квартирі понад три роки. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно з вимогами ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву не подав. За таких обстави судом ухвалено продовжувати розгляд справи у відсутності відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що відповідно до довідки Форми № 2, виданої ЛКП «Магістральне» № 4470 від 24 грудня 2014 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до свідоцтва № [NUMBER] від 23 серпня 1996 року про право власності на квартиру, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Статтею 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідач є співвласником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] від 23 серпня 1996 року про право власності на квартиру, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів. Позовні вимоги [PERSON] щодо позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають, оскільки відповідач є співвласником вищезазначеної квартири і має право володіти, користуватися та розпоряджатися майном, та не може бути позбавлений права користування своїм майном на підставі ч. 2 ст. 405 ЦПК України. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed