Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем зареєструвала шлюб 10.08.1985 року у Довгинцівському відділі реєстрації актів цивільного стану м. Кривого Рогу. Після укладення шлюбу взяла прізвище чоловіка « [PERSON] ». Вона проживали разом із відповідачем однією сім`єю та вела спільне господарство з часу укладення шлюбу, й до його розірвання. 23.07.2019 року їх шлюб розірвано. Від шлюбу мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу ними було спільно придбане нерухоме майно. 17.01.1991 року Виконавчим комітетом Нововоронцовської районної ради народних депутатів Херсонської області було видано на її ім`я ордер на право заняття сім`єю з чотирьох осіб, трьох кімнат в квартирі [ADDRESS] . Зазначена квартира була приватизована її родиною в 1993 році. Через деякий час, 15.02.2000 року ними спільно з відповідачем було придбане житло, а саме 1/2 частина домоволодіння за [ADDRESS] , що складається з цеглового житлового будинку А-1, цеглової літньої кухні Б, глинобитного, обкладеного цеглою сараю Д, цеглових сараїв Е, Ж, цеглового гаражу 3, цеглової літньої кухні И, дощатих вбиралень Г, Н, цеглової вбиральні Л, вартістю на момент купівлі 9138,00 грн. (1/2 домоволодіння), та 626,00 гривень вартість земельної ділянки площею 314 кв. м.. У зв`язку із тим, що відповідач силою примушує залишити єдине її житло та добровільно вирішити спір про розподіл спільно майна не бажає, вимушена звернутися до суду з позовом. Тому, просить суд визнати майно, придбане під час перебування у шлюбі між [PERSON] та [PERSON] , а саме, 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя; розподілити майно набуте під час перебування в шлюбі між [PERSON] та [PERSON] , виділивши [PERSON] 1/2 частину спільного набутого майна, від 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , залишивши [PERSON] його частину домоволодіння за даною адресою; судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в жодне судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи. Причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не надавав. Правом на відзив не скористався. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд залишає позовні вимоги без задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] , 10.08.1985 року було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис №445, свідоцтво про укладення шлюбу видано Довгинцвським відділом РАГС м. Кривий Ріг (а.с. 12). 23.07.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що зроблено актовий запис №23, свідоцтво про розірвання шлюбу видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Інгулецькому та Металургійному районах у місті Кривому Розі Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 13). 15.02.2000 року на ім`я [PERSON] було придбано 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з цеглового жилого будинку А-1, цеглової літньої кухні Б, глинобитного, обкладеного цеглою, сараю Д, цеглових сараїв Е, Ж, цеглового гаража 3, цеглової літньої кухні И, дощатих вбиралень Г, Н, цеглової вбиральні Л. По заяві власника відчужено 1/2 частина домоволодіння: квартира [ADDRESS] , жилою площею 36,3 кв.м., загальною площею 46,9 кв.м. сараї Е, Ж, літня кухня Б, гараж 3, вбиральні Г, Н, що становлять 1/2 ідеальну частку. Відчужувана частина домоволодіння розташована на земельній ділянці площею 314.00 кв.м., яка розташована на території Криворізької міської Ради народних депутатів у Дзержинському районі і передана у власність покупцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 9256 від 20.04.1999 року. Договір купівлі-продажу частини домоволодіння та земельної ділянки від 15.02.2000 року посвідчений Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., зареєстровано в реєстрі за №814. Зареєстровано в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації»15.12.2000 (а.с. 15). Згідно звіту Про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва і обслугування житлового будинку господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість 1/2 частки становить 11248,00 грн. (а.с. 33-53). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, згідно із ч. 1 ст. 61 СК України. Згідно із ст. 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд, розглянув справу в межах позовних вимог [PERSON] , створивши учасникам процесу всі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зокрема, згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Правова природа оцінки доказів полягає в зобов`язанні суду оцінити кожну обставину з позицій її первинності, тобто яка зі сторін спочатку висунула її в якості підстави для вимоги або заперечення, і, виходячи з цього, відносити до тягаря доказування позивача чи відповідача. За клопотання позивача [PERSON] , ухвалою суду від 11.06.2020 року було витребувано з КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» ДОР» відомості про власників домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Згідно наданої інформації КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» ДОР» №583 від 25.06.2020 року в архівній справі про власників домоволодіння за адресою: [ADDRESS] відсутні будь які дані, в наявності дані по [ADDRESS] (а.с 87) Отже, позивач звернулась до суду з позовом про поділ 1/2 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , при цьому посилається на договір купівлі-частини домоволодіння та земельної ділянки, в якому було придбано на ім`я відповідача [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Крім того, з копії паспортів позивача [PERSON] встановлено, що остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-6, 8-10). Таким чином, позивач [PERSON] не надала суду жодних доказів того, що за період шлюбу, тобто з 10.08.1985 року по 23.07.2019 року, [PERSON] та [PERSON] було придбано 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке просить визнати спільною сумісною власністю подружжя та розподілити його кожному з них по 1/2 частині. Розглянувши справу в межах визначених позивачами предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не обґрунтовані та недоведені, а тому не підлягають задоволенню. Суд, також вважає за необхідне, відмітити правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 04.10.2018 року за результатами розгляду провадження за №61-3026св18, щодо недоведеності позовних вимог. Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Outcome: dismissed