Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, шляхом виселення відповідача із належної їй квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова від 25.04.2013 року, що набрало законної сили. 30.07.2014 року нею отримано витяг про реєстрацію права власності на дану квартиру. Однак, не зважаючи на це, відповідач [PERSON] незаконно самоправно зайняв квартиру, чинить їй перешкоди у користуванні нею, тим самим перешкоджає їй у користуванні та вільному розпоряджанні власністю. Просить постановити рішення, яким усунути створені їй відповідачем перешкоди у користуванні приватною власністю та виселити відповідача [PERSON] із квартири [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Пояснення дала аналогічні викладеним в позові та додатково пояснила, що її довірителька на законних підставах володіє правом власності на спірну квартиру. ракзом з тим, відповідач зайняв квартиру та не бажає з неї виселятися. Позивач через своїх представників неодноразово зверталась до відповідача із проханням виселитись із квартири, однак відповідач не реагує. Позивачем через представників також вживались заходи шляхом звернення до голови кооперативу та правоохоронні органи, однак відповідач такі звернення ігнорує, наголошуючи , що виселиться лише на підставі рішення суду. Просить позовнів вимоги задоволити та відновити права її довірителки, яка є жінкою похилого віку та не може приймати участі в судових процесах. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовних вимог не визнали, покликаючись на свої письмові заперечення, відповідно до яких, відповідач проживає у даній квартирі з 2003 року з дозволу покійного власника [PERSON], з яким проживав до його смерті. Після смерті [PERSON] оплачує комунальні послуги за квартиру та не чинить позивачу жодних перешкод у користуванні нею. Звертають увагу суду, що із жодними проханнями про виселення особисто [PERSON] до нього, відповідача, не зверталась. Йому також не відомо про звернення [PERSON] до правоохоронних органів, щодо вирішення вказаного спору, оскільки в органах внутрішніх справ не має жодних матеріалів зареєстрованих у встановленому порядку. Зазначають, що спірна квартира використовується не тільки як житло, але й як культове приміщення , яке також працівало підпільно в часи переслідувань священників. на даний час у квартирі міститься богослужбова капличка св.. Юра, що надає цій квартирі особливу релігійну цінність для церкви, відтак це є основною причиною його перебування у вказаній квартирі. Факт його, відповідача [PERSON], у спірній квартирі на час подачі позовної заяви та час розгляду справи судом підтверджують, разом з тим просять звернути увагу, що перебування позивача у квартирі є на законних підставах та просячть відмовити у задоволенні позову. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що після набрання законної сили рішенням Франківського районного суду м. Львова про визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] , ним особисто разом із представником позивача [PERSON] вживались заходи щодо виселення відповідача із квартири, зокрема: приблизно в червні - липні 2014 року, він, [PERSON] та [PERSON] приходили до квартири, але її ніхто не відчиняв. Один раз у вказані місяці, у вечірній час, двері відчинив відповідач [PERSON] та сказав, що висилятися не буде. Сказав, що вони можуть оформляти продаж квартири і так. Чому відповідач заперечує даний факт, йому не відомо. Крім цього, вони зверталися до голови кооперативу вкащзаного будинку, однак той пояснив їм що спір треба вирішувати через суд, що він не має впливу на відповідача. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу та покази свідка, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що рішенням Франкіського районного суду м. Львова від 25.04.2013 року, задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано за нею право власності у порядку спадування на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON]. Дане рішення оскаржувлось в апеляційному порядку за результатами розгляду якого, ухвалою апеляційного суду Львівськолї області в частині визнання права власності за [PERSON], залишено без змін. В подальшому, на підставі судового рішення позивач зареєструвала право власності у встановленому порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕА № 446536 від 30.07.2014 року(ас.18). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовими рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляду інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, у зваязку з чим, суд визнає беззаперечним та встановленим факт перебування квартири [ADDRESS] у власності позивача [PERSON] Судом також встановлено, а відповідачем та його представником не заперечується, що відповідач [PERSON] на час подачі позову та розгляду справи по суті спірну квартиру займає без жодних правовстановлюючих документів підстав, офіційних рішень щодо надання йому спірної квартири не приймалось. Виходячи з вищенавеного, суд приходить до висновку, що відповідач з часу винання права валасності за позивачем, займає спірне жиле приміщення безпідставно, що перешкоджає позивачу розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд, а отдже судом встановлено факт перешкод на які покликається позивач. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.ст.317, 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статтею 24 Конституції України , закріплено рівність прав та свобод кожного громадянина України. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право на судовий захист у цивільному процесі також гарантовано ст.ст. 15 -16 ЦК України та ст. ст. 1, 3 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли (займають) жиле приміщення, виселення проводиться без надання їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що конфлікт між сторонами триває протягом кількох років та відповідачем і надалі чиняться перешкоди позивачці у користуванні чи розпоряджанні належною їй квартирою. Стороною позивача доведено факт, що нею вживались заходи щодо виселення відповідача і це підтверджується відповіддю голови Кооперативу № 76 від 03.02.2015 року та вимогою про виселення від 30.01.2015 року. Даний факт також підтвердив і допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] Що стосується показів останнього, які сторона відповідача просить не брати до уваги, як зацікавленої особи, то суд відхиляє такі твердження, зважаючи на те, що свідок приведений до присяги, попереджений про кримінальну відповідальність, а отже не довіряти його показам, у суду не має підстиав. За таких обставин , суд приходить до переконання, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселення з неї відповідача є обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником зазначеної квартири, а проживання в ній відповідача є порушенням її прав, щодо можливості на свій розсуд користуватись і розпоряджатись належним майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, як вбачається із квитанції № 197 від 12.09.2014 року, позивачем при подачі позову сплачено до суду судовий збір у розмірі 243,80 грн., у той час, коли відповідно до ст.. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка за подачу позову немайнового характеру становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 243,60 грн. Таким чином, позивач безпідставно здійснила переоплату на 20 коп., що не може покладатися на відповідача. Відтак, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 243,60 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved