Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду і просить зобов»язати відповідача [PERSON] знести самовільно побудовані за адресою [ADDRESS] сарай, гараж, літню кухню, паркан, гноєсховище як такі, що збудовані з порушенням будівельних, санітарних, екологічних норм і правил, а також відновити межові знаки та повернути належну їй земельну ділянку. Відповідач є суміжним землекористувачем та власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] і без відповідних дозвільних документів здійснив самочинне будівництво сарая, гаража, літньої кухні, паркану, гноєсховища, що створює їй певні незручності в користуванні земельною ділянкою, а саме: зведені самочинні будівлі затінюють її присадибну ділянку, стічні води з покрівлі приміщень руйнують земельну ділянку, гноєсховище призводить до знищення дерев, які вже почали всихати. Та порушує санітарні норми, бо через сморід не має змоги відкрити вікна. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала. Представник відповідача заявлені позивачем вимоги не визнає. Суд, перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1500 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться в [ADDRESS] (договір купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, витяг з Державного реєстру правочинів, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, державний акт на право власності на земельну ділянку, технічний паспорт на житловий будинок (а.с. 7-11). Відповідачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] (договір купівлі-продажу жилого будинку, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, свідоцтво про право власності, технічний паспорт( а.с. 90-97.) Згідно з положеннями ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення нерухомого майна у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом. Згідно з ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Відповідно до ст.376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинно збудованого нерухомого майна. Рішеннями виконкому Першотравневої селищної ради Овруцького району від 10.09.2000 року ,14.10.09 року відповідачу було надано дозвіл на перебудову будинку та будівництво господарських будівель (а.с.32). Актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 03.09.2014 року встановлено, що роботи по будівництву господарських споруд сараю-літньої кухні, гаражу та прибудови до житлового будинку по [ADDRESS] проводились без відповідних дозвільних документів . Постановою по справі про адміністративне правопорушення від 05.11.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративної правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено штраф ( а.с. 105 ). Факт порушення відповідачем законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів при будівництві зблокованих будівель літньої кухні, сараю підтверджується актом одстеження господарства [PERSON] проведеного депутатською комісією 09.11.2015 року (а.с.108). У п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 зазначено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Пунктом 17, 22 зазначеної вище постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ передбачено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до розяснень, викладених у п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. У постанові від 19 листопада 2014 року по справі № 6-180цс14 Верховним Судом України викладена правова позиція, відповідно до якої з урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами (передбаченими пунктами 4, 7 ст. 376 ЦК України) можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відповідно до листа Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області від 29.10.2015 року №1006-Н-10/3514/15, будівництво зблокованих господарських споруд сараю-літньої кухні проведено з порушенням державних будівельних норм, а саме, відстань від стіни зблокованого сараю-літньої кухні до межі сусідньої ділянки складає 0,3 м. від покрівлі зблокованого сараю-літньої кухні - 0,2 м., що не відповідає вимогам діючих ДБН, так як п.3.25а «ДБН 360-92» «Планування і забудова міських і сільських поселень» та п.2.20 ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України» передбачено, що відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1.0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач на своїй земельній ділянці самочинно та в порушення норм ДБН провів будівництво сараю-літньої кухні, які чинять перешкоди позивачу у користуванні належною йому земельною ділянкою. Відповідач відмовляється добровільно здійснити перебудову господарських будівель у відповідності з будівельними,пожежними та санітарними нормами, тому суд приймає рішення про зобов»язання [PERSON] зробити перебудову зблокованого сараю-літньої кухні, шляхом перенесення найбільш виступаючої конструкції стіни зблокованого сараю-літньої кухні, що межує з сусідньою земельною ділянкою на відстань не менше 1,0 м. та забезпечити облаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі споруди на територію суміжної ділянки примусове знесення вказаних господарських будівель. Позивачем не надано доказів того, що відповідачем захоплено частину її земельної ділянки та переміщено паркан , а навпаки її покази спростовуються даними в судовому засіданні показами свідка [PERSON], який пояснив , що межові знаки на земельних ділянках сторін встановлені відповідно до їх прав власності на вказані ділянки. Порушень прав власності комісією селищної ради не встановлено, що підтверджується Актом «Про встановлення межових знаків» від 21.01.2015 року (а.с.46), тому в задоволенні вимог позивача в частині відновлення межових знаків та повернення земельної ділянки, знесення паркану слід відмовити за безпідставністю вимог. Що стосується вимоги позивача про знесення гноєсховища, то в цій частині вимог позивача також слід відмовити, оскільки відповідно до Акту обстеження суміжних земельних ділянок проведеного депутатською комісією Першотравневої селищної ради 30.11.2015 року гноєсховища біля хліва [PERSON] не виявлено, вказана позивачем територія засипана відсівом. За сіткою на земельній ділянці [PERSON] викопана яма діаметром 50 см., яка заповнена водою. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути 243.60 грн. судового збору.

Outcome: partial