Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до Залізничного районного суду м. Львова із позовною заявою до ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА», в якому просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу обладнання № 24-11-2019-3/1 від 24 листопада 2019 року та договір оренди №24-11-2019-3/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 24.11.2019 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» та стягнути з відповідача на користь [PERSON] отримані за умовами договору кошти у розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів 00 центів США, що за курсом НБУ станом на 03 червня 2021 року еквівалентно 109360 грн. 00 коп. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.11.2019 між сторонами підписано договір №24-11-2019-3/1 купівлі-продажу обладнання, а саме: станція зарядження електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЄ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення TN-S», електроживлення станції здійснюється від трьохфазової п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380. Того ж дня між сторонами підписано договір №24-11-2019-3/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом, а саме викупом станції зарядження електромобілів змінного струму. 20.11.2020 року позивач звернулася до відповідача із заявою про не бажання продовжувати договір №24-11-2019-3/2 від 24.11.2019 року та просила відповідача виконати свої зобов`язання з викупу станції зарядження електромобілів №1566, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] вартістю 4000 доларів США. Ця заява позивачем написана, тому що їй набридли постійні затримки з виплати за орендоване майно та небажання Орендаря виконувати зобов`язання за договором. За наведеного просила позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 05.07.2021 вказану позовну заяву передано на розгляд до Сихівського районного суду м. Львова. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 06.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 20.09.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення розгляду справи, подала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити, щодо заочного розгляду справи та прийняття заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явилася, хоча згідно ст.130 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу заочно у її відсутності на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Судом встановлено, що, відповідно до договору №24-11-2019-3/1 від 24.11.2019 ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» зобов`язався продати позивачу зарядні пристої (станції) для електромобілів згідно специфікації, що є додатком № 1 до даного договору, а [PERSON] передати відповідачу грошові кошти у 4000 доларів США. Відповідно до специфікації №1 до договору купівлі-продажу обладнання №24-11-2019-3/1 від 24.11.2019, [PERSON] передала 4000 доларів США ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» в особі Смоляр О.О. . Відповідно до договору оренди № 24-11-2019-3/2 від 24 листопада 2019 року [PERSON] передала ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» зазначені пристрої. Згідно специфікації № 1 до укладеного Договору орендодавець передав у строкове платне користування орендарю, а орендар прийняв станція зарядження електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЄ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення TN-S». Термін оренди згідно п. 3 Договору складає 1 рік з моменту прийняття об`єкту, а саме до 24.11.2020 року. За умовами Договору розмір орендної плати за весь об`єкт, що орендується, у цілому складає 2,1% в місяць від вартості об`єкта оренди після вирахування всіх передбачених чинним законодавством України податків та зборів. Вартість об`єкта оренди становить 96640 гривень, що є еквівалентною 4 000 доларів США, яка розраховується та оплачується у гривнях згідно з курсом НБУ на дату укладення договору (п. 1.1.1 Договору). За умовами Договору він достроково розривається орендодавцем шляхом письмового повідомлення орендаря за 60 календарних днів до дати розірвання (п. 5.3). У разі дострокового розірвання дії Договору, орендар зобов`язується до кінцевої дати його дії, зазначеної в повідомленні, повністю виконати перед орендодавцем свої зобов`язання по викупу об`єкта оренди або повернення об`єкта оренди орендодавцю. Виплата відсотків та нарахувань після отримання орендарем письмового повідомлення про дострокове розірвання договору не здійснюється (п. 5.4). Крім того, розділом 8 Договору передбачено зобов`язання орендаря викупити об`єкт оренди достроково в будь-який час на вимогу орендодавця, за умови письмового повідомлення орендодавцем орендаря на поштову адресу, під розписку про вручення повідомлення, уповноваженій особі орендаря за реквізитами визначеними у Договорі не пізніше ніж за 2 місяць до дати обов`язкового викупу за викупною ціною у сумі, що є еквівалентною 4 000 доларів США. 20.11.2020 року позивачем під розписку уповноваженої особи відповідача [PERSON] надано заяву, згідно якої останній повідомлений про розірвання договору, та позивач просить викупити орендований об`єкт на суму 4000 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах, або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормами ст. 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до приписів ЦК України, зокрема ст. 16 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 328 ЦК України чітко прописує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225ЦК України тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсними (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У супереч укладеного договору відповідач не виконав умови договору, у зв`язку з чим, слід стягнути з відповідача на користь позивача сплачену суму. Відповідно до сайту НБУ, станом на 03 червня 2021 року, курс доллара США до гривні становить 27 грн. 34 коп. Тому, слід стягнути з відповідача 109360 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 1903 грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: approved