Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що 02.03.1961 року вона уклала шлюб із [PERSON] , що помер [INFO] . За час їх спільного проживання вони 23.10.1965 року придбали житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами у [ADDRESS] (на даний момент номер будинку [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу був оформлений повністю на [PERSON] , оскільки вона знала, що половина майна їй належить як дружині. В останні роки життя [PERSON] забажав подарувати частину будинку онукові - [PERSON] . Після смерті [PERSON] та їх сина [PERSON] онук почав створювати перешкоди для неї та почав періодично виганяти з будинку. При цьому він посилався на те, що він є власником будинку. До цього вона вважала, що онук є власником тільки половини будинку. Просить визнати договір дарування спірного житлового будинку частково недійсним та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку з господарчими будівлями та спорудами. Також просить стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу. Представник позивача позов підтримав у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні. Надано письмовий відзив на позов. Просять також застосувати позовну давність. Від Олешківської Держнотконтори надано заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Заслухавши пояснення, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 06.02.2004 року [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами у м.Цюрупинськ(на даний час [ADDRESS] . Судом витребувано з Державного нотаріального архіву Херсонської області письмову згоду [PERSON] на відчуження житлового будинку та копію договору дарування жилого будинку від 06.02.2004 року за реєстровим номером №1-160. Відповідно до положень ст.369 ЦК України (в редакції на момент дарування жилого будинку) Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] надала письмову згоду на відчуження жилого будинку. Судом також вивчено зміст договору дарування, в якому не зафіксовано жодних застережень чи умов, які б надавали позивачеві будь-які права щодо житлового будинку. Відповідно до ст.215 ЦК України в редакції, що діяла на момент спірних відносин Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що укладення договору дарування відбулося із дотриманням всіх вимог щодо договорів дарування , а саме (ст.203 ЦК України) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, жодних підстав для визнання правочину недійсним не встановлено. Відповідно до ст.328 ЦК України ( в редакції на момент виникнення спірних відносин) Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання договору дарування недійсним, то і підстав визнавати за позивачем право власності на спірне майно також відсутнє. При цьому, суд також погоджується із позицією представника відповідача щодо пропуску позовної давності. Судові витрати в даному випадку повіністю покаладаються на позивача.

Outcome: dismissed