Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач звернулася в Канівський міськрайонний суд з позовом до [PERSON] з позовом визнання факту придбання автомобіля внаслідок укладення усного договору купівлі-продажу, визнання автомобіля спільним сумісно нажитим майном подружжя, та поділ спільного сумісно нажитого майна подружжя. В позовній заяві вказала, що 22.12.2012р. вона уклала шлюб з відповідачем, від шлюбу дітей не мають. Шлюб припинили 11.02.2014р. та проживають окремо. На весіллі 22.12.2012р. подружжю було подаровано грошові кошти в сумі 24000грн., з яких 20000грн., колишнім чоловіком в березні 2013р. витрачено на придбання наступного майна, що підлягає поділу автомобіля ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Даний автомобіль був придбаний у [PERSON] шляхом передачі грошових коштів їй у сумі 20000грн. та укладення усного договору купівлі-продажу транспортного засобу. Просить суд визнати право власності на автомобіль марки ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] номер кузова [NUMBER] внаслідок укладення усного договору купівлі-продажу за [PERSON]. Визнати за позивачем право власності на 1/2 автомобіля ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] номер кузова [NUMBER]. Здійснити поділ спільного сумісно нажитого майна подружжя, автомобіля ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] номер кузова [NUMBER] в рівних частинах по 1/2 кожному. Понесені судові витрати в сумі 243,60грн. стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просить визнати право власності на автомобіль марки ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] номер кузова [NUMBER] внаслідок укладення усного договору купівлі-продажу за [PERSON]. Визнати за позивачем право власності на ? автомобіля ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] номер кузова [NUMBER]. Здійснити поділ спільного сумісно нажитого майна подружжя, автомобіля ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] номер кузова [NUMBER] в рівних частинах по 1/2 кожному. Понесені судові витрати в сумі 243,60 грн. стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та заперечує проти його задоволення, оскільки даний транспортний засіб придбаний не ним, а його матір'ю [PERSON], а тому не може бути спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що власником автомобіля є [PERSON], а тому у сторін відсутні правові підстави для поділу даного транспортного засобу. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що восени 2013 р. до нього під'їхали [PERSON] та [PERSON] з метою придбання автомобіля. Домовившись про ціну транспортного засобу вони всі відправилися до с.Келеберда Канівського району, зайшовши до будинку [PERSON] передала йому кошти в сумі 2000 доларів США за придбаний автомобіль, а він передав їй техпаспорт на машину, страховку та ключі. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що [PERSON] та [PERSON] на весіллі подарували достатньо коштів для придбання автомобіля, і вони вдвох їздили його придбавати. Придбали автомобіль по дорученню. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що в жовтні 2013 р. їй зателефонував син [PERSON] та повідомив, що він знайшов машину. Порадившись з чоловіком вони вирішили її придбати. Син пригнав машину до них на подвір'я і вона розрахувалася з [PERSON], передавши йому кошти в сумі 2000 доларів США. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що до нього звернувся восени [PERSON] з проханням допомогти йому подивитися машину як подарунок для дружини. Сторгувавшись ціною за машину [PERSON] її придбав. Даний транспортний засіб до розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] перебував на подвір'ї [PERSON], батьків [PERSON]. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, вважає, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 68 СК України передбачено, здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу, зокрема, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України 21.12.2007 № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.12.2007 року, що сторони зареєстрували шлюбу 22.12.2012 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Канів Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 216 (а.с.7); з рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області №697/100/14-ц від 11.02.2014р., що шлюб між сторонами розірвано 11.02.2013р. (а.с.10). з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] номер кузова [NUMBER], що його власником є [PERSON] (а.с.66). Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом . Відповідно до ч. ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо є сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст.638 ЦК України). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж (ч.2 ст.658 ЦК України). Стаття 334 Цивільного кодексу України визначає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Таким чином, чинне законодавство України не визнає обов'язкового нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу транспортних засобів. Судом встановлено, що 01.11.2010р. [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] видано довіреність, якою вона уповноважила [PERSON], [PERSON], [PERSON] розпоряджатися, а також керувати належним власнику на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - [NUMBER], виданого РЕВ 6-го МРВ м.Горлівка УДАІ ГУМВС України в Донецькій області 15.10.2008р. (а.с.11). З показів свідка [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що він відчужив транспортний засіб ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] номер кузова [NUMBER] без укладення письмового договору купівлі-продажу та кошти йому були сплачені [PERSON], а не сторонами [PERSON] та [PERSON] Судом також встановлено, що 21.01.2014р. [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] видано довіреність, якою вона уповноважила [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися, а також керувати належним власнику на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - [NUMBER], виданого РЕВ 6-го МРВ м.Горлівка УДАІ ГУМВС України в Донецькій області 15.10.2008р. (а.с.29). З огляду на викладене суд приходить до висновку, що сторони не можуть ділити автомобіль ВАЗ 2108, тому що вони не придбавали його у власність. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні позивачкою не було надано належних доказів факту його придбання під час шлюбу сторін та за їх кошти у спільну власність. В матеріалах справи також відсутні жодні письмові докази на підтвердження вимог позивача в цій частині позову. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] не змогли надати достовірної інформації щодо придбання у спільну сумісну власність подружжя рухомого майна, автомобіля ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] номер кузова [NUMBER], коли він придбавався, за чиї кошти та ким саме, а тому суд вважає, що позивач не довела того факту, що зазначене у позовній заяві рухоме майно придбавалося подружжям, за кошти подружжя і під час їх шлюбу. Суд оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, давши належну оцінку поясненням сторін, свідків, приходить до висновку що позов підлягає не задоволенню.

Outcome: dismissed