Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення 108369,60 грн. основного боргу, 30395,45 грн. - відсотки за користування коштами, 3272,76 грн. - різницю встановленого за період протермінування індексу інфляції, 926,34 грн. - 3% річних, 2000 грн. - витрати за надання юридичної допомоги та 500 грн. моральної шкоди, а всього 145464 грн. 15 коп. Позов мотивує тим, що 17.01.2012р. сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача 6330 євро, які зобов'язався повернути до 17.01.2014р. та сплатити 12,5% річних за користування коштами. Однак відповідач 17.01.2014р. свого обов'язку не виконав, кошти не повернув, тому позивач просить стягнути заборгованість в судовому порядку, при цьому стягнути таку з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Крім цього, зазначає, що невиконання відповідачем своїх зобов'язань заподіяло їй моральні страждання, що полягають у душевних переживаннях, пов'язаних із обмеженням в купівельній спроможності, в тому числі медикаментів, які потрібні для лікування. 01.01.2014р. позивач уклала з адвокатом [PERSON] договір про надання правової допомоги у справах, що пов'язані зі стягненням заборгованості по розписці від 17.01.2012р., згідно з яким сплатила адвокату гонорар у розмірі 2000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача подала до суду заяву, якою розгляд справи просить проводити без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив. А тому суд вважає, що відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається із копії розписки (а.с.7) відповідач отримав від позивача 6330 євро, які зобов'язався повернути до 17.01.2014р. та сплатити 12,5% річних за користування коштами. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з позовної заяви відповідач у встановлений договором строк зобов'язання не виконав, гроші не повернув. З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.14 Постанови №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на день розгляду справи Національним банком України встановлено такий офіційний курс гривні щодо іноземних валют: 1617,0218 грн. за 100 євро. Таким чином сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 102357 грн. 48 коп. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму основного боргу у розмірі 102357 грн. 48 коп., що в еквіваленті становить 6330 євро, а також 30395,45 грн. - відсотків за користування коштами за період з 18.01.2012р. по 15.04.2014р. (а.с.6). Крім цього, згідно з ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.6) розмір заборгованості з урахуванням індексу інфляції збільшився на 3272,76 грн., 3% річних за період прострочки виконання зобов'язання з 02.01.2014р. по 15.04.2014р. становлять 926,34 грн. Враховуючи те, що відповідачем не виконано свого грошового зобов'язання перед відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3272,76 грн. - інфляційних втрат та 926,34 грн. - 3% річних також підлягають до задоволення. Разом з тим, як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (майнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на ту обставину, що відповідач досі не провів з ним повного розрахунку, не здійснив оплату за користування грошовими коштами, чим завдав позивачу моральну шкоду, оскільки заподіяв моральні страждання, що полягають у душевних переживаннях, пов'язаних із обмеженням в купівельній спроможності, в тому числі медикаментів, які потрібні для лікування позивача, жодними доказами не підтверджено, в позовній заяві не зазначено з яких міркувань виходила позивач, визначаючи розмір шкоди, а тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача 2000 грн. витрат на правову допомогу, оскільки відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Разом з тим, всупереч вимогам ст.60 ЦПК України позивачем не вказано скільки конкретно часу витрачено адвокатом на надання правової допомоги та не подано суду доказів на підтвердження вказаної обставини, що позбавляє суд можливості встановити чи понесені позивачем витрати не перевищують граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, встановлених вищевказаним законом. Крім цього, як вбачається з акта виконаних робіт (а.с.11) до розрахунку витрат на правову допомогу включено 600 грн. за участь адвоката у судових засіданнях, в той час як адвокат участі у жодному засіданні не брав. При цьому, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені останнім судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становлять 1369,52 грн. - судового збору.

Outcome: partial