Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, мотивуючи його тим, що 20 березня 2008 року Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» в особі директора Сумської філії банку Провозіна І.П. та [PERSON] укладено кредитний договір за № 28/7-ф. Відповідно до п. 1.1 цього договору, Банк зобов'язується надати [PERSON] грошові кошти (кредит) у розмірі 28 930,00 доларів США на строк з 20 березня 2008р. по 19 березня 2015р. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних для придбання автомобіля марки Hyundai Tucson.03.08.2011р. до Кредитного договору укладена Додаткова угода №1, якою змінено умови та порядок розрахунків [PERSON] з Банком. Вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Предметом кредитного Договору від 20.03.2008р. є кошти в розмірі 28 930,00 доларів США, що явно виходить за межі дрібного побутового правочину та безумовно є договором стосовно цінного майна, а тому вона повинна була давати свою письмову згоду на укладення цього договору. Такої згоди, ні усної, ні письмової, вона не надавала. Кредитний Договір від 20.03.2008р. не містить пунктів чи посилань, що підтверджували би згоду дружини [PERSON] на укладання цієї угоди. Вона взагалі не була обізнана про існування даного Договору. На момент купівлі автомобіля чоловік повідомив їй що придбав авто частково на власні кошти, частково на позичені у друзів. Про існування Договорів їй стало відомо лише в жовтні 2013 року, коли за місцем її проживання надійшла копія ухвали про відкриття провадження у справі № 591/8999 13-ц за позовом банку до її чоловіка про стягнення боргу. Просить визнати недійсним кредитний договір № 28/7-ф від 20 березня 2008 року, укладений між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» в особі директора Сумської філії банку Провозіна Івана Павловича та [PERSON] та визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 03.08.2011р. до Кредитного договору № 28/7-ф від 20 березня 2008 року, укладену між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» в особі Заступника директора Сумської філії банку Євсєєвої Галини Анатоліївни та [PERSON]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, в судовому засіданні пояснив, що норми на які посилається позивач регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору. [PERSON] своєю заявою від 20 березня 2008 року надала згоду на передачу її чоловіком -[PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань останнього за кредитним договором належного їм на праві спільної власності, сумісно набутого за час шлюбу майна, а саме - автомобіля HYUNDAI Tucson 2.0, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що є прямим доказом обізнаності позивача про існування спірного правочину з моменту його укладання. Просить в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи встановив, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню виходячи з наступного: Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні . Судом при розгляді справи встановлено, що 20 березня 2008 року Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» в особі директора Сумської філії банку Провозіна І.П. та [PERSON] укладено кредитний договір за № 28/7-ф (а.с.4-6) Відповідно до п. 1.1 цього договору, Банк зобов'язується надати [PERSON] грошові кошти (кредит) у розмірі 28 930,00 доларів США на строк з 20 березня 2008р. по 19 березня 2015р. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних для придбання автомобіля марки Hyundai Tucson, а позичальник, в свою чергу, зобов'язався використати його за цільовим призначенням, сплатити банку відсотки за користування кредитом та повернути кредит в порядку та строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 19 березня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між Банком та [PERSON] був укладений Договір застави №28/7-ф від 20 березня 2008 року, відповідно до якого в заставу Банку було передано належне Позичальнику на праві власності майно - автомобіль HYUNDAI Tucson 2.0, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. 03.08.2011р. до Кредитного договору укладена Додаткова угода №1, якою змінено умови та порядок розрахунків [PERSON] з Банком (а.с.7-). Як вбачається з свідоцтва про одруження позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11.10.2003 року (а.с.8). Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 цього Кодексу встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має учинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту зазначеної норми випливає, що предметом кредитного договору є грошові кошти, а кредитодавцем - фінансова установа. Таким чином, у розумінні ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитом є надання коштів у позику, що є одним із видів фінансової послуги. Відтак кредитний договір не є угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого із подружжя. Так, відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. З ст. 65 .СК України). Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Таким чином, норми на які посилається позивач регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для Позичальника, як сторони договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору (частина 1 статті 1054 ЦК України)». З огляду на вищевикладене можна дійти висновку, що як при укладанні кредитного договору, так і при укладанні додаткової угоди до нього не потрібна згода іншого подружжя, а відсутність цієї згоди, в свою чергу, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки ані Кредитний договір ані Додаткова угода до Кредитного договору ніяким чином не змінює прав, обов'язків та обсягу відповідальності [PERSON], яка не є стороною правочину. Як вбачається з заяви від 20.03.2008 року [PERSON] на ім.'я директора Сумської філії АБ «Брокбізнесбанк» зазначала, що дає згоду своєму чоловіку -[PERSON] на передачу в заставу автомобіля марки HYUNDAI модель Tucson 2.0, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.41), належного ним на праві спільної власності, сумісно набутого за час шлюбу, що є прямим доказом обізнаності позивача про існування спірного правочину з моменту його укладання, так як заява писалась не на фізичну особу, а на ім.'я директора Сумської філії АБ «Брокбізнесбанк». Тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed