Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, де просить усунути їх від права на спадкування за законом на спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON], померлого [INFO] року, який є їх батьком, до складу якої увійшли всі його права та обов'язки, які існували на момент його смерті. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] року помер її чоловік [PERSON] Відповідно до ст.1261 ЦК України вона та діти спадкодавця входять до числа спадкоємців першої черги права на спадкування за законом. Згідно ст., ст. 1268, 1269 ЦК України, вона та відповідачі звернулись до нотаріальної контори в шестимісячний термін з часу відкриття спадщини з заявами про прийняття спадщини. Позивач вважає, що відповідачів необхідно усунути від права на спадкування спадщини за законом, оскільки вони за життя не провідували спадкодавця, не спілкувались з ним, зокрема, і по телефону, не піклувались про нього за час його хвороби та навіть не з'явились на його похорон. Коли [PERSON] хворів, перебував у тяжкому стані та потребував лікування як стаціонарного так і амбулаторного, діти ніякої турботи не проявляли, матеріальної допомоги на його лікування не надавали, а відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідачі також не надали жодної матеріальної допомоги під час проведення організації поховання, не були присутні на похованні. Посилаючись на ст.1224 ЦК України просить її позов задовольнити. Ухвалою суду від 07.11.2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору зі сторони позивача було залучено [PERSON], матір померлого (а.с.166). Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року внесенні зміни до відповідних Кодексів. Згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, із змінами внесеними відповідно до зазначеного Закону, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження по вказаній справі було відкрито до набрання чинності нових процесуальних норм, суд постановив ухвалу від 19.01.2017 про продовження судового розгляду даної справи в загальному позовному провадженні за діючими нормами ЦПК України, які набрали чисті 15.12.2017 року. Позивач підтримала позов пояснивши, що з [PERSON] вони проживали десь 14 років, за весь цей час, його діти були у нього лише два рази. Її чоловік захворів з початку грудня 2015 року, а з 25.01.2016 року він знаходився у відділенні інтенсивної терапії в Олександрійській ЦРЛ, а потім за направлення в м.Кіровограді, де проходив лікування, після чого вона привезла його додому та доглядала за ним. В догляді їй допомагали її дочка та онук, діти спадкодавця його здоров'ям не цікавились. Її чоловік після виписки, коли вона привезла його додому, потребував сторонньої допомоги, так як спочатку він міг сам передвигатись, а через деякий час він це робив за її допомогою, а вже після цього десь за півтори неділі або за дві неділі - він вже не передвигався сам, тому вони його заносили та виносили, коли це було потрібно. Також їй допомагали їх знайомі та друзі. Коли десь за тиждень до його смерті, вона запитала у чоловіка чи треба знайти його дітей, то він їй сказав, щоб вона не робила цього. За час лікування чоловіка, їй потрібні були кошти, а тому вона вимушена була продати «теличку» за 5 000 грн., а її дочка продала свиней та ці кошти вони витрачали на лікування її чоловіка. Вона спілкується з матір'ю чоловіка. На той час чоловік працював водієм у АПК «Прогрес», після того як вона привезла його з м.Кіровограда, вона звернулась по його місцю роботи за допомогою, тоді вони їй видали 1000 грн. Судових рішень про стягнення з відповідачів грошових коштів на утримання її чоловіка, не було. Медичного висновку, що чоловік потребував стороннього догляду немає, але до них додому приходила медсестра, яка робила йому уколи. Вона його дітям не телефонувала та не повідомляла про хворобу батька та про його смерть, оскільки не знала їх телефону. Представник позивача [PERSON] підтримала позов з підстав вказаних в ньому. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнають та надали письмове заперечення на позов з додатками (а.с. 170 -186). [PERSON] пояснила, що у них з батьком були складні відносини, але вони не уникали нагоди поспілкуватись та побачитись з ним. У 2001 році вона з братом [PERSON] навіть деякий час проживали з батьком. В подальшому, коли їх батько почав проживати з позивачкою, то остання була проти їх спілкування. Вважає, що позивач про хворобу їх батька та про його смерть могла повідомити [PERSON], яка б їм все переказала. Їм про хворобу батька не було відомо та лише 30.05.2016 року вони взнали, що батько помер. Після цього вони звернулись у лікарню, де їм розповіли, що він хворів. З 2008 по березень 2016 року вона перебувала за кордоном. З 2013 року вона захворіла та проходила курси лікування, а з березня 2016 року, коли вона повернулась на Україну, то проходила лікування у Києві до лютого 2017 року. Вона на той час сама потребувала матеріальної допомоги, але до батька не зверталась, так як вважала, що у нього немає вільних коштів, так як він проживав у селі. [PERSON] пояснила, що у серпні 2013 року народила дочку, яка часто хворіла, тому весь час вона приділяла дитині. Вона проживає недалеко від бабусі, тобто від матері батька, але з бабусею спілкується тільки тоді, коли з дитиною гуляє на вулиці та зустрічає її на прогулянці або коли остання сидить на лавочці. В основному спілкування короткочасні. Бабусі зараз 88 років та після народження дитини вона в 2014 - 2015 роках бачила її декілька раз на площі Попова. Про хворобу батька та про його смерть їй ніхто на той час не повідомляв. Представник вищевказаних відповідачів [PERSON] також просить відмовити в задоволені позову, так як жодна з відповідачів не знала про те, що їх батько хворів, не надано доказів щодо їх умисного ухилення від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання та доказів потреби стадкодавця в допомозі саме від відповідачів. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] зазначає, що саме на сторони покладається обов'язок щодо надання належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. Вважає, що позивачем та її представником не надано доказів того, що спадкодавець [PERSON] перебував у безпорадному стані та який час; доказів того, що [PERSON] ухилявся від надання батькові допомоги при можливості її надання та доказів потреби спадкодавця в допомозі саме від сина, та доказів того, якої саме допомоги на той час потребував його батько. Як встановлено при судовому розгляді справи з пояснень позивачки та свідків, відповідачу не було відомо про хворобу батька та про його смерть. Позивач посилається на те, що не повідомляла дітей, так як не знала номеру телефону, але вона знала, де проживає бабуся відповідачів, яка є матір'ю померлого, яка навіть приходила в попереднє судове засідання, а тому позивач могла б повідомити при потребі їй, щоб вона повідомила дітей про хворобу їх батька, а потім про його смерть та поховання. Відповідач [PERSON] та третя особа - [PERSON] на розгляд справи не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд ухвалив провести розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, суд відповідно до змісту ст. ст. 10, 12, 81 ЦПК України, слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 13 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб в Протопопівській сільській раді Олександрійського району, Кіровоградської області, актовий запис 35 (а.с. 6). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 7) Згідно довідки, виданої виконкомом Протопопівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області за № 2062 від 04.07.2016 року на день смерті [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с. 67); а згідно довідки № 2924 від 25.20.2017 року [PERSON] дійсно проживала з чоловіком [PERSON], який помер [INFO] року та доглядала його до дня смерті, вела сумісне господарство за адресою [ADDRESS]) (а.с. 169). Даний факт сторонами не заперечується. Із матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] до приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу [PERSON] у встановлений законом строк звернулися - [PERSON], дружина спадкодавця; [PERSON] - матір спадкодавця, яка відмовилась від прийняття всієї спадщини на користь дружини спадкодавця; та діти спадкодавця - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 61, 84, 93, 97, 121). Позивач та відповідачі є спадкоємцем першої черги. Дана обставина визнана сторонами. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповіту на випадок своєї смерті [PERSON] не складав, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) (а.с. 75). Вищезазначені обставини також визнаються та не оспорюються сторонами, в зв'язку з чим відповідно до ч.3 ст.82 ЦПК України, не потребують доказуванню. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Як вбачається з п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК. Виходячи з вище викладеного, при вирішення такої категорії справ, згідно з вимогами ст.214 ЦПК України (в ред.2004року) та ст.264 ЦПК України (в ред. від.15.12.2017р.), суд повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво. Крім того, в таких випадках суду слід обов'язково з'ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги саме від того спадкоємця, стосовно якого порушено питання про усунення від права на спадкування, за умови отримання її від інших осіб, та чи мав спадкоємець матеріальну і фізичну змогу надавати таку допомогу. Як зазначено у вище згаданій Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. На доказ того, що [PERSON] мав тяжку хворобу, що спричинювало останньому потребу в постійній сторонній допомозі, позивач надає виписний епікриз, де вказано, що [PERSON] поступив 22.02.2016, виписаний 02.03.2016 року із переліком діагнозу, звідки вбачається, що хворий був виписаний для подальшого лікування - переводиться в стаціонар по місцю проживання, де йому було рекомендоване подальше стаціонарне лікування та спостереження в онколога (а.с.8). Однак поняття «тяжка хвороба» є оціночним та має визначатися з урахуванням положень закріплених в «Положенні про медико-соціальну експертизу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 та висновків МСЕК, що є відповідним належним та компетентним органом. Проте такі висновки суду надано не було. Відповідно до показань позивачки, коли вона привезла чоловіка, то він спочатку передвигався сам, а десь через півтори - дві неділю її чоловік пересувався з її допомогою, а в подальшому їй допомагала дочка та її онук. Таким чином, допомогу [PERSON] надавала позивачка, яка підтримувала його, доглядала та утримувала в належних умовах, а деколи її дочка, дані обставини підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], що були допитані в суді. Крім того суд враховує, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Проте судом не встановлено фактів, які б свідчили про те, що спадкодавець, який вже отримував допомогу від позивача, додатково потребував її та просив про неї ще й у відповідачів, та що останні, маючи змогу надати батькові допомогу, ухилялися від її надання. Наявність хвороби на час смерті [PERSON], підтверджені виписним епікризом №145, її характер та давність набуття самі по собі за відсутності достовірних доказів про безпорадний стан останнього за життя чи на час смерті не свідчать, а твердження позивачки про умисне ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю та те, що він потребував допомоги відповідачів, є голослівними. Не знайшли вони свого підтвердження і в ході допиту свідків. Так із показань свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що останній ще в 1990 році та на початку 2000 року, коли був на заробітках в Москві казав, що діти забули його та те, що він з ними майже не спілкується. Коли одна із дочок запросила його на весілля та вказала в листівці, що на весілля запрошує [PERSON], а не батька, то він образився на це. Однак їм не відомо про будь-яке його прохання про надання йому допомоги зі сторони дітей. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає тільки в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується тільки умисною формою вини. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові роз'яснив, що при застосуванні правила ч.5 ст.1224 ЦК України, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Проте судом не встановлено жодних фактів, які б свідчили про те, що спадкодавець за життя, який отримував певну допомогу від дружини, додатково потребував її та просив про неї ще й від відповідачів, та що останні, маючи таку змогу надати батькові допомогу, ухилялися від її надання. Не підтвердили це і жоден з допитаних свідків по справі. За змістом ч.5 ст.1224 ЦК України лише при одночасному настанні викладених вище обставин і доведеності зазначених вище фактів в їх сукупності, спадкоємець може бути усунений судом від права на спадщину. Однак таких сукупних обставин судом не встановлено. Крім того, позивач в судовому засіданні неодноразово пояснила, що не повідомляла дітей чоловіка ні про його хворобу, ні про його смерть. Сам по собі тільки один факт того, що відповідачі рідко спілкувалися зі своїм батьком, є недостатнім для усунення їх від права на спадкування на підставі ч.5 ст. 1224 ЦК України, оскільки дані обставини не свідчать про умисне ухилення відповідачів від надання такої допомоги спадкодавцю, також у справі відсутні докази того що батько потребував такої допомоги в більшому розмірі, ніж та, що йому надавалася дружиною. При цьому сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст., ст. 80, 81 ЦПК України, які діють на час постановлення рішення, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином будь-яких доказів того, що відповідачі ухилялись від надання допомоги батьку, який потребував такої допомоги, матеріали справи не містять, не встановлено таких і в ході судового розгляду. Крім того, матеріали справи також не містять і даних, що померлий батько за своє життя або його дружина, звертались до відповідачів з проханням, щодо надання батькові певної допомоги, а вони їм відмовили в цьому. Один лише факт того, що за батьком відповідачів, в період з 03.03.2016 до [INFO] року, тобто 2 місяці доглядала позивач, яка є його дружиною, що не оспорюється самими відповідачами, не може бути підставою для усунення відповідачів від права на спадкування на підставі ч.5 ст. 1224 ЦК України, оскільки дані обставини не свідчать про умисне ухилення відповідачів від надання такої допомоги своєму батькові. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Таким чином оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати з відповідачів не стягуються.

Outcome: dismissed