Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача ТОВ «Фінансової компанії є гроші» про визнання кредитного договору та окремих його положень недійсними. Позивач просила : визнати положення пунктів 1.5.1 та п. 1.5.2 Договору № 2897507644-351051 від 23.09.2019 р.між ТОВ «Фінансова компанія є гроші» та [PERSON] недійсними; визнати положення пункту 3.2 Договору № 2897507644-351051 від 23.09.2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія є гроші» та [PERSON] недійсним; визнати положення пункту 4.3 Договору № Договору № 2897507644-351051 від 23.09.2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія є гроші» та [PERSON] недійсним; визнати Договору № 2897507644-351051 від 23.09.2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія є гроші» та [PERSON] недійсним в цілому. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що в жовтні 2019 р.їй почали надходити дзвінки від працівників відповідача, з яких вона дізналась про те, що нею укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту з ТОВ «Фінансова компанія є гроші» № 2897507644-351051 . Копію цього договору вона отримала від ТОВ «Фінансової компанії є гроші» в кінці жовтня 2019 р. Згідно з зазначеним Договором Позикодавець надає Позичальнику на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 6500,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені в п.1.5 цього Договору. Відповідно до п.1.3 Договору строк позики складає 30 днів, позика має бути повернута до 22.10.2019 р. Строк дії договору не встановлено у розумінні вимог положеньЦК України. Згідно п.1.5.1 Договору розмір основних процентів складає 1.99% від суми позики щоденно. У разі дострокового повернення всієї суми позики, Позичальник повинен сплатити проценти за весь строк позики, встановлений п.1.3 Договору. Згідно з п. 1.5.2 Договору у разі якщо Позичальник не повернув суму позики у строк встановлений пунктом 1.3 Договору, додатково здійснюється донарахування процентів, встановлених пунктом 1.5.1 Договору, а саме процентів у розмірі 1,99% за фактичну кількість календарних днів користування позикою після прострочення та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, Позичальник зобов`язаний сплатити 4,00% додаткових відсотків від суми позики за кожен день прострочення з першого дня прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення Позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів. В разі прострочення сплати заборгованості за кредитним договором більш ніж на 30 днів, додаткові відсотки Позичальника збільшуються на 2% . Позика надається на споживчі цілі (п.1.6 Договору). Позивач вважає, що кредитний договір не був підписаний з її сторони, сторони не домовились про всі істотні умови визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. У копії договору відсутній підпис позивача як Позичальника. Встановивши факт відсутності підпису Позичальника в договорі суд має визнати такий договір нікчемним. Гроші кредитодавцем не передавались позивачу, а отже договір є неукладеним. Позивач вказує також на нечесну підприємницьку практику відповідача, встановлення вимоги сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Враховуючи порушення законодавства України, зокрема ст. ст. 202,203,207,215,216,638,639,1049,1054,1055 Цивільного кодексу України,Закону України «Про споживче кредитування» щодо умов кредитного договору, позивач звернулась до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2020 р. було прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач ТОВ «ФК є Гроші» надіслав до суду відзив від 02.04.202 р. на позовну заяву, просиву задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень проти позову, відповідач у відзиві зазначив, що позивачем було підписано Договір позики за допомогою одноразового ідентифікатора, яким є СМС повідомлення з кодом 975669, який зазначений у тексті договору у розділі « Підписи сторін». Доказом направлення зазначеного СМС-повідомлення є реєстр відправлених на номер позивача СМС-повідомлень. ТОВ «ФК є гроші» були перераховані грошові кошти в розмірі 6435,00 грн. (з урахування комісії у розмірі 65,00 грн.) на банківську картку позивача № [NUMBER] , що підтверджується платіжним дорученням№ 122848 від 23.09.2019 та Платіжним підтвердженням АТ «АКБ «КОНКОРД» №1709 від 20.11.2019 р. Договір про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №2897507644-351051 від 23.09.2019 містить всі умови, зокрема: містить електронні підписи, виконані відповідно до ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію», строк на який надається кредит, визначений п.1.3 Договору позики та складає 30 днів, позика має бути повернута до 22.10.2019 р.; процентна ставка за кредитом визначена п. 1.5.1 Договору, згідно якого розмір основних процентів складає 1,99% - від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з дня видачі позики до дати фактичного повернення позики включно, тобто строку, зазначеного в п.1.3 цього Договору, що становить 726,35% річних; загальна вартість кредиту визначена п.1.1 Договору і за весь період її складає разом з відсотками, нарахованими до 22.10.2019 р. - 10380,50 грн; інформацію про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язань за Договором, визначені п.1.5.2, п.4.3 Договору позики. Позивачу було надано в повному обсязі інформацію, передбачену ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», підтвердженням цього є факт підписання Позивачем Договору позики. Несправедливість умов, наявних у Договорі, позивачем не підтверджена жодним доказом. Окрім того, позивач посилається на те, що Договір позики він не укладав, проте стверджує, що укладений Договір має бути визнано недійсним. Позивачем до суду подані додаткові пояснення від 17.04.2020 р. щодо позову, в яких вона зазначає, що покликання відповідача на підписання договору за допомогою одноразового ідентифікатора на підставі Закону України «Про електронну комерцію`є недоречним, оскільки відповідно до ч.2 ст.2 цього Закону, порядок надання банківських послуг не є предметом правового регулювання цього Закону і регулюється спеціальним законодавством. Вказує на невідповідність одноразового ідентифікатора « 975669 » вимогам до одноразового ідентифікатора, відсутні докази надіслання вказаного коду позивачу та того, що саме позивач ним скористався.Надані відповідачем платіжне доручення № 122848 від 23.09.2019 та Платіжне підтвердженням АТ «АКБ «КОНКОРД» №1709 від 20.11.2019 р.є неналежними та недопустимими доказами проведення операцій з перерахунку коштів. Крім того, сума трансакції в цих доказах вказана 6435 грн., а Договір укладено на 6500 грн.; в платіжному дорученні вказано номер трансакції 15404846 , а в Платіжному підтвердженні - 9118218; в призначенні платежу вказано договір № 2897507644-351051 від 01.01.1970 р., хоч оспорюваний договір начебто укладений 23.09.2019 р. Вважає недоведеним факт укладення договору. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, відзивна позовну заяву відповідача та додаткові пояснення позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За нормами ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у відповідності до умов договору. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно положень ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, а згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено у ч. 1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно вимогст. 215 ЦК Українинеобхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (ч. 1 ст.219, ч. 1 ст.220, ч. 1 ст.224 ЦК України). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст.222, ч. 2 ст.223, ч. 1 ст.225 ЦК України). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст. 100 ЦПК України, учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» автентифікація - електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних. Пунктом 20 цієї частини передбачено, що ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи. Частиною 1 ст. 14 цього Закону визначено, що електронна ідентифікація здійснюється за допомогою засобів електронної ідентифікації, що підпадають під схему електронної ідентифікації, затверджену Кабінетом Міністрів України. Особливі вимоги відповідно до цього Закону пред`являються до кваліфікованої електронної довірчої послуги. Відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. Порядок засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №680. Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що надання послуги фіксування часу включає: реєстрацію звернень, на підставі яких формується електронна позначка часу; формування електронної позначки часу за допомогою особистого ключа центру сертифікації; передачу користувачеві послуги фіксування часу сформованої електронної позначки часу; реєстрацію та збереження електронної позначки часу, переданої користувачеві послуги фіксування часу. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Статтею 11 цього Закону визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього Закону визначено форми підписання електронного правочину: електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктами 2.7,2.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ від 21.01.2004 № 22,зареєстрованою в Мін`юсті 29.03.2004 за №377/8976 передбачено, що примірник розрахункового документа, реєстр платіжних вимог, які залишаються в банку, мають містити підписи/підпис відповідальних/відповідальної осіб/особи, зразки підписів яких/якої заявлені банку в картці із зразками підписів. Під час підписування розрахункового документа не дозволяється використання факсиміле, а також виправлення та заповнення розрахункового документа в кілька прийомів. Як встановлено судом, на підтвердження позовних вимог, позивач надала до суду копію Договору № 2897507644-351051 від 23.09.2019 р. та графік розрахунків до зазначеного договору (додаток 1),однак зазначені докази це всього лише роздрукований текст який може створити будь хто за допомогою комп`ютеру та принтеру. Навіть наявність на копії договору та Додатку 1 надпису, зробленого позивачкою, «Згідно з оригіналом», не робить ці документи доказами з точки зору норм ЦПК України. Позивач у позовній заяві стверджує, що копію цього договору вона отримала від ТОВ «Фінансова компанія є гроші» у кінціжовтня 2019 року, однак надає до суду копію договору позики № 2897507644-351051 від 23.09.2019 року, який виготовлено шляхом роздруківки без оригіналів підписів сторін по справі, в якому зазначено, що договір підписано електронним підписом сторін, при цьому не надає жодних доказів щодо направлення їй копії договору саме відповідачем і саме у кінці жовтня 2019 року. Графік розрахунків довищевказаного договору позики взагалі не зрозуміло коли,в який спосіб та від кого отриманий позивачем. Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.100 ЦПК України, учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Будь-яких інших доказів звернення відповідача до [PERSON] 1 з вимогою про повернення заборгованості за цим договором або інших вимог ТОВ «Фінансова компанія є гроші», позивач до суду також не надає. Крім того, позивач не зверталась до суду з клопотанням про витребування доказів на підтвердження своїх вимог. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З наданих позивачем доказів, а також враховуючи твердження позивача, викладені нею в додаткових поясненнях щодо того, що «відповідач не підтвердив жодними належними та допустимими доказами факт укладення договору», суд не може дійти висновку про обґрунтованість звернення позивача із даним позовом до суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що твердження, викладені позивачем у позовній заяві не знайшли свого підтвердження, а тому вважає за необхідне відмовити повністю в задоволенні позовної заяви. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позовної заяви була звільнена від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed