Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики в грудні 2015 року. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 27 квітня 2011 року між нею і [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого [PERSON] отримав від нього грошові кошти в сумі 12 тис. грн. Погашення відповідачем позики за умовами договору повинно було здійснюватись до 01 червня 2011 року. Усі умови договору позики були погоджені сторонами та викладені в його змісті. Договір підписано сторонами. Крім того, в підтвердження укладення вказаного договору отримання грошей відповідач підписав відповідну заяву від 27 квітня 2011 року, посвідчену нотаріально. Від виконання обов'язків щодо повернення позики [PERSON] ухиляється, вимоги позивача про повернення вказаних коштів не виконує. У зв'язку зі спором про повернення боргу позивач звернулась в суд та просилаи стягнути із відповідача на її користь суму боргу в розмірі 232 тис. 269 грн. 23 коп., що складається із суми позики - 12 тис. грн., пені - 12 тис. 705 грн. 72 коп., суми інфляційних витрат від простроченої суми - 8 тис. 784 грн., трьох процентів річних від простроченої суми - 1 тис. 619 грн. 51 коп., штраф за несвоєчасне повернення позики - 197 тис. 160 грн. Також просила стягнути сплачений судовий збір - 2 тис. 322 грн. 69 коп. В судове засідання позивач не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала повністю,не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, та відповідно до ст. 74 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за відсутності відповідача та про причини його неявки до суду не надійшли. За згодою позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково. Матеріалами справи встановлено, що згідно договору позики від 27 квітня 2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику - грошові кошти в розмірі 12 тис. грн. зі строком повернення до 01 червня 2011 року. Згідно п. 1 договору повернення позики має бути подтверджена нотаріально посвідченою заявою [PERSON] (а.с. 7). Дійсність вказаного договору під сумнів не ставилася, та підтверджується із посвідченої нотаріально заяви (розписки) [PERSON] від 27 квітня 2011 року, згідно якої останній вказав про укладення згаданого договору позики та отримання ним від [PERSON] грошей в сумі 12 тис. грн. В судовому порядку неналежність такого договору та заяви (розписки) не встановлено. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суд України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13). Наявність у позивача заяви (розписки) про отримання в борг грошових коштів вказує на невиконання відповідачем обов'язку щодо повернення позики. Доказів для підтвердження виконання відповідачем обов'язку повернути позику суду не подано. Відповідно до ст.ст. 526-527, 530 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, належними сторонами та у встановлений у зобов'язанні строк. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наведеного позивачем у заяві розрахунку (а.с. 4) три проценти річних від простроченої суми 12 тис. грн. за період з 02.06.2011 року по 30.11.2015 року становлять 1 тис. 619 грн. 51 коп., виходячи з наступного розрахунку - сума боргу х 3/100 х кількість днів у році : кількість днів прострочення у відповідному році. Згідно наведеного позивачем у заяві розрахунку (а.с. 4) інфляційні витрати за весь час прострочення від суми 12 тис. грн. за період з 02.06.2011 року по 30.11.2015 року становлять 8 тис. 784 грн., виходячи з наступного розрахунку - сума боргу х сукупний індекс інфляції за вказаний період. Сукупний індекс інфляції вирахувано із урахуванням даних Державної служби статистики України про індекс інфляції за кожен місяць вказаного періоду. Правильність розрахунку наданого позивачем під сумнів не ставилася. В судовому порядку невідповідність такого розрахунку не встановлено. Із урахуванням встановлених судом обставин, на підставі вказаних вимог Закону, суд дійшов до висновку про задоволення пред'явлених вимог в частині стягнення боргу - в сумі позики в розмірі 12 тис. грн., трьох процентів річних від простроченої в розмірі 1 тис. 619 грн. 51 коп., інфляційних витрат в розмірі 8 тис. 784 грн. Статтею 546 ЦК України визначено, види забезпечення виконання зобов'язання: неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. Згідно ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно п. 7 Договору позики сторони передбачили сплату відповідачем штрафу позивачу в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення повернення позики. Інші види забезпечення виконання зобов'язання (в т.ч. пеня) по договору позики сторони не передбачили. Окремих письмових договорів про забезпечення виконання зобов'язання за договором позики позивач не надав. Тому позовна вимога про стягнення із відповідача пені є безпідставною та неогрунтованою та задоволенню не підлягає. Крім того, суд враховує й те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (Постанова ВСУ від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15). Із урахуванням умов п. 7 Договору позивач надав розрахунок (а.с.4-5), згідно якого сума штрафу за період із з 02.06.2011 року по 30.11.2015 року становить 197 тис. 160 грн. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи те, що розмір штрафу неспівмірний із розміром заборгованості та значно перевищує розмір збитків, суд вважає наявними обставини для зменшення розміру пені до 12 тис. грн. (100 % суми позики). Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, часткове задоволення пре'явлених вимог, суд вважає що, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості за договором позики від 27 квітня 2011 року в розмірі 34 тис. 403 грн. 51 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по справі в сумі 344 грн. 04 коп.

Outcome: partial