Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу №487 [PERSON] про визнання договору дарування удаваним правочином. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. У разі неявки відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засіданні не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причина неявки суду не відома. Третя особа у судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи наявні її письмові пояснення (а.с. 42). З письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 03 березня 2009 року між [PERSON] та її племінницею [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого відповідач прийняла в дар 53/100 (пятдесят три сотих) частин житлового будинку, що знаходяться в місті Білгород-Дністровському, Одеської області, по вулиці Космонавтів № 22-а, на земельній ділянці розміром 553 кв.м. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу 05.12.2008 року за реєстром № 3800, і зареєстрований Комунальним підприємством «Білгород-Дністровське БТІ» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, 21.01.2009 року, реєстраційний номер 24561117, № запису 2779, в книзі № 20. Позивач наголошує на тому, що фактично між сторонами існували відносини договору довічного утримання. Позивач мала на мені укласти саме договір довічного утримання. Позивач помилилася щодо правової природи правочину, який укладала з відповідачем. Так, між сторонами існувала домовленість про те, що позивач передає відповідачу частку будинку, а остання буде здійснювати за [PERSON] догляд. Вказані доводи позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. У відповідності до ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, на підтвердження доводів позивача про те, що сторони мали намір укласти саме договір довічного утримання до суду були надані письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили той, факт, що [PERSON], знаходячись у тяжкому та безпорадному стані з огляду на проблеми зі здоров'ям, для отримання сторонньої допомоги та догляду домовилася з відповідачем [PERSON] про те, що остання буде надавати позивачу довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги, натомість [PERSON] передасть у власність [PERSON] належні їй на праві власності 53/100 частини житлового будинку, що знаходяться в місті Білгород-Дністровському, Одеської області, по вулиці Космонавтів № 22-а. Згідно із ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, відповідачкою презентувались одні умови за перехід права власності на житловий обєкт, а насправді договір містив зовсім інші, таким чином позивач неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Окрім вказаного, слід зазначити , що неспроможність адекватно та достеменно розуміти суть та правову природу укладеного спірного договору, підтверджується також довідкою Білгород-Дністровською ЦМЛ, з якою вбачається, що з 2001 року позивач знаходиться на медичному обліку з діагнозом «Рекуррентно депресивний розлад». Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч.2 ст.717 ЦК України). Для визнання правочину удаваним відповідно до положень ст. 235 ЦК України позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників правочину. За змістом ст. 717 ЦК України вбачається, що договір, який встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюється правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно- правових відносин, ніж ті, які передбачено правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо задля якоїсь цілі документально оформлюють один правочин, але між ними реально встановлюються інші правовідносини. Відповідно до керівних роз'яснень п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Виходячи з аналізу вищезазначеного, є всі підстави вважати, що під договором дарування у взаємовідносинах із [PERSON], сторони фактично приховали договір довічного утримання. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу №487 [PERSON] про визнання договору дарування удаваним правочином є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved