Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», третя особа: Приватне акціонерне товариство «СК «Альфа Страхування» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору №500505350 від 30.07.2014 р. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.07.2014р. між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір №500505350, відповідно до умов якого позивач отримала кредит в розмірі 49872,19 гривень на споживчі цілі, зі сплатою процентів 17,99% річних, з датою остаточного повернення кретиту 31.07.2017 р. Позивач зазначає, що при укладенні договору були порушені її права, як споживача, не дотримані вимоги ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», їй не була надана інформація, передбачена законом, не ознайомили з умовами кредитування належним чином, будь-яку довідку або іншого окремого документу вона не підписувала, вона не мала достатньо часу ознайомитись з умовами Договору. Крім того, договором передбачено сплату комісійної винагороди Банку, що свідчить про несправедливість умов даного договору. Умовами договору встановлена подвійна відповідальність за порушення одногоі того ж зобов`язання. З огляду на викладене позивач вважає, що відповідач веде нечесну підприємницьку діяльність, яка вводить в оману споживача послуг, що є підставою для визнання договору недійсним. Також, позивач зазначає про порушення Банком ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки до умов договору включені умови щодо обов`язкового страхування, що є несправедливими, оскільки страхування є добровільним. Крім того, в порушення положень Закону України «Про третейські суди» договір містить третейське застереження. За даних обставин позивач просить визнати укладений між сторонами Кредитний договір недійсним в цілому. 20.09.2018 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву, а третій особі для подання пояснень. 13.03.2019 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. Сторонами та третьою особою подано клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Крім того, представником відповідача подані письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог та заяву про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.07.2014р. між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір №500505350, відповідно до умов якого позивач отримала кредит в розмірі 49872,19 гривень на споживчі цілі, зі сплатою процентів 17,99% річних, з датою остаточного повернення кретиту 31.07.2017 р. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Звертаючись до суду позивач зазначає про недотримання відповідачем положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору і неданання повної інформації про умови кредитування. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень зазначеного Закону у разі ненадання даної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме у виді штрафу або відшкодування шкоди. Однак, Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачена можливість визнання кредитного договору недійсним у разі ненадання або надання неповної інформації про послуги. Крім того судом встановлено, що позивач, підписавши Кредитний договір, засвідчила, що вона отримала до укладення Договору умови кредитування, визначені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що зазначено в п.5 Договору, в зв`язку з чим посилання позивача на порушення відповідачами зазначених норм чинного законодавства є безпідставними. У своєму позові позивач посилається на порушення відповідачами умов ст.ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Звертаючись до суду позивач, як на підставу недійсності оспорюваного правочину, посилається на включення до Договору положень щодо обов`язкового страхування та встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісії), що порушує принцип свободи правочину і позбавило позивача права на вільний вибір Страховика, а також встановлює платежі, які споживач сплачує на користь банку, за дії, які Банк вчиняє на свою користь. Згідно з положеннями ч.ч 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі. Позивач, посилаючись на несправедливість умов укладеного між сторонами Кредитного договору, повиненна надати докази на підтвердження того, що наслідком укладення такого договору виникає дисбаланс прав і обов`язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг. Таких доказів суду надано не було. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати, що спірний кредитний договір є несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилась та погодилась з його умовами, мала намір укласти такий договір, отримала кредитні кошти, витратила їх, вчиняла дії щодо виконання зобов`язань за цим договором. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовач не довела належними і допустими доказами наявність обставин, що свідчать про недійсність оспорюваного договору в цілому, в зв`язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed