Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача із позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, у урахуванням уточнень посилалась на те, що з 31.10.2003 по 25.11.2015 працювала на посаді інженера хіміка центральної хімічної лабораторії на підприємстві КП «Теплоенерго». Наказом № 491 - к від 25.11.2015 позивача було звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України (за скороченням штату). Позивач вважає звільнення незаконним, бо при звільненні були порушенні її права, а саме в вересні 2015 року вона була ознайомлена з винесеними директором підприємства наказами від 16.09.2015 № 273 «Про зміни в організації виробництва і праці», № 278 «Про скорочення штату у звязку із змінами в організації виробництва і праці». Відповідно до наказу № 278 вона підлягала звільненню з 25.11.2015 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні, не було враховано її переважне право на залишенні на роботі. За правилами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Просила суд визнати незаконним наказ про звільнення, поновити на займаній посаді, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги з урахуванням уточнень підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові, та просила позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, наголосила, що доводи позивача нічим не підтверджені, що їй було запропоновано вакантні посади 23.10.2015 та 25.11.2015, від яких вона відмовилась. 25.11.2015 позивача було звільнено у звязку із скороченням штату. Переважне право на залишення на роботі відповідачем було перевірено щодо всіх аналогічних робітників у повній відповідності з вимогами ст. 42 КЗпП України. Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] з 31.10.2003 по 25.11.2015 працювала на посаді інженера хіміка центральної хімічної лабораторії на підприємстві КП «Теплоенерго». Наказом № 491-к від 25.11.2015 позивача було звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України (за скороченням штату) (а.с.69). Як вбачається із матеріалів справи, позивач з наказом № 278 від 16.09.2015 по підприємству «Попередження про звільнення за скороченням штату» та про майбутнє звільнення була ознайомлена 16.09.2015, відповідно до вимог КЗпП України. Ураховуючи наведене, також, що посада інженера хіміка центральної хімічної лабораторії, яку обіймала [PERSON] була єдиною на підприємстві, її скорочено й будь-яка перевага в цьому випадку не могла бути реалізована. Відмова профспілкової організації КП «Теплоенерго» в наданні згоди на звільнення працівників є необґрунтованою, відсутні посилання на порушення адміністрацією норм трудового законодавства щодо підстав та порядку звільнення [PERSON] Крім того, від вакантних посад [PERSON] відмовилась. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючі всі докази досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що жодних доказів наявності правових підстав для задоволення позову в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі позивачем не надано, а судом не встановлено, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Вирішуючи позовну вимогу позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховуючи ту обставину, що дана вимога залежить від результату розгляду вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, вважає за можливе у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, оскільки прийшов до висновку про правомірність звільнення позивача з займаної ним посади. Судові витрати відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України віднести на рахунок держави. На підставі викладеного, ст. ст. 40, 42, 233 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» та

Outcome: dismissed