Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить усунути перешкоди у розпорядженні належним їй майном шляхом позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням у будинку № 23 по вул. Центральній в с. Порошково Перечинського району, знявши його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11 березня 1989 року, зареєстрованого в реєстрі за № 245, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 березня 2014 року з індексним № 19311094 вона є власником будинку № 23 по вул. Центральній в с. Порошково Перечинського району. У вказаному будинку зареєстрований [PERSON], який після одруження, а саме більше 7 років назад, переїхав проживати до [INFO]. Оскільки [PERSON] втратив право користування вказаним житловим приміщенням, його реєстрація створює їй перешкоди у володінні та розпорядженні таким, а у позасудовому порядку вирішення спору є не можливим, тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила такі задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що колись дійсно проживав у [INFO], що належить його матері, позивачу [PERSON] Однак, у 2013 році між ним та матірю з вітчимом відбулася сварка, внаслідок чого він разом з дружиною переїхав у будинок № 25 по вул. Шевченка в с. Раково Перечинського району, де проживає по сьогоднішній день. Надалі, його відносини з позивачем залишилися напруженими, в гості навідується до неї досить рідко, приблизно два рази на рік. У судове засідання представник Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області як третьої особи не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок № 23 по вул. Центральній в с. Порошково Перечинського району Закарпатської області (а. с. 10-11, 12). Також встановлено, що у зазначеному будинку зареєстрований, однак близько чотирьох років не проживає син [PERSON] [PERSON], [INFO], що підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян, які проживають в [INFO] та довідкою виконкому Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області № 1448 від 20 квітня 2017 року (а. с. 7-9, 13). Вказані обставини також визнані сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Як вбачається з п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки [PERSON] є членом сімї [PERSON], однак у житловому будинку № 23 по вул. Центральній в с. Порошково Перечинського району Закарпатської області не проживає близько чотирьох років, а його реєстрація створює перешкоди позивачу як власнику вказаного будинку у здійсненні нею права власності, тому суд приходить до висновку, що позов в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування вищезазначеним житловим будинком є обґрунтованим. Що стосується позову в частині зняття з реєстрації [PERSON] в будинку позивача, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, як розяснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже, враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позов в частині зняття з реєстрації відповідача [PERSON] в будинку позивача також підлягає до задоволення. Судовий збір сплачений позивачем підлягає стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved