Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

Позивач звернулась з позовом, в якому просить визнати припиненим договір поруки № 490053976-П з додатковими угодами до нього, що складають його невідємну частину, укладений 19.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позов мотивує тим, що між Закритим акціонерним товариством Альфа-Банк (після перейменування Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 490053976 від 19.12.2007 року, за умовами пунктів 2.1., 2.1., 2.4. Частини № 1 якого позивач зобовязався надати позичальнику кредит у розмірі 25 314,11 дол. США, на придбання транспортного засобу, строком дії по 19.12.2014 року включно, а позичальник зобов'язувався повністю повернути банку одержану суму кредиту і сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах та в порядку, передбачених цим Договором. Відповідно до пункту 2.3. Частини № 1 Договору процента ставка за кредитом становить 13% річних. У якості забезпечення повернення кредиту 19.12.2007 року між не та відповідачем був укладений Договір поруки № 490053976-П. Починаючи з 01.09.2008 року по кредиту застосовано відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 16,5 % річних, чим збільшено обсяг відповідальності поручителя. На момент застосування банком підвищеного розміру відсоткової ставки по кредиту згоду вона не надавала. Також у позові зазначає, що оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 19 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя. У шестимісячний строк після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання банком вимоги до поручителя не предявляв, тому в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилась. Сторони в судове засідання не з'явились, повідомлені про час і місце судового розгляду справи, надали клопотання про розгляд справи без їх участі, представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, представник відповідача надала суду письмові заперечення та посилаючись на викладені в них обставини, просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач свої заперечення обґрунтовує тим, що поручитель надав згоду на застосування підвищеного розміру відсоткової ставки по кредиту уклавши договір про внесення змін і доповнень № 1 від 17.03.2009 року до договору поруки. Заборгованість по кредиту виникла з 19.01.2015 року, тому вимога до поручителя предявлена у межах шестимісячного строку. Також вказує, що кредитні кошти були надані позичальнику на строк до 19.12.2017 року, таким чином шестимісячний строк має відраховуватися саме з цього часу і до 19.06.2018 року банк мав правопредявити вимогу до поручителя. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, в судове засідання не з'явився, повідомлений про час і місце судового розгляду справи в порядку, заяв та клопотань суду не подавав. Суд визнав за можливе розглянути справу за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, у зв'язку з чим підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством Альфа-Банк (після перейменування Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 490053976 від 19.12.2007 року, за умовами пунктів 2.1., 2.1., 2.4. Частини № 1 якого Банк зобовязався надати позичальнику кредит у розмірі 25 314,11 дол. США, на придбання транспортного засобу, строком дії по 19.12.2014 року включно, а позичальник зобов'язувався повністю повернути Банку одержану суму кредиту і сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах та в порядку, передбачених цим Договором. Відповідно до пункту 2.3. Частини № 1 Договору процента ставка за кредитом становить 13% річних. Між сторонами 17.03.2009 року укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490053976 від 19.12.2007 року, за умовами пункту 1 якого змінено пункт 2.3. розділу № 1 «Базові умови кредитування» Кредитного договору та викладено його в наступній редакції: дата остаточного повернення кредиту 19.12.2017 року. У якості забезпечення повернення кредиту 19.12.2007 року між позивачем [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (після перейменування Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») був укладений Договір поруки № 490053976-П. Відповідно до Договору поруки, поручитель поручається за виконання обов'язків Боржника, які виникли на підставі Договору від 19.12.2007 року № 490053976. Судом встановлено та не спростовується відповідачем, що 01.09.2008 року по кредиту застосовано відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 16,5 % річних, чим збільшено обсяг відповідальності поручителя. Станом на момент застосування відповідачем підвищеного розміру ставки по кредиту, тобто станом на 01.09.2008 року, згоду позивач не надавала. У матеріалах справи відсутні докази про наявність станом на 01.09.2008 року згоди поручителя. Пункт 5.4 Договору поруки в новій редакції був викладений 17.03.2009 року, тобто після настання юридичного факту припинення договору з 01.09.2008 року. Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20.02.2013 року в справі № 6-172цс12: «Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком.» Також судом встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом та вимоги ПАТ «Альфа-банк» за вих. № 46440-102 б/н від 22.05.2015 року, заборгованість за кредитом виникла 19.02.2014 року. З наданої відповідачем виписки по особовим рахункам (витягу) з 19.12.2007 року по 19.05.2015 року, яка не містить жодних обовязкових реквізитів для фінансових документів встановити, що саме 19.01.2015 року є моментом виникнення заборгованості не вбачається за можливе, так як вказаний документ відображає лише факт надходження коштів. У сукупності належних доказів по справі суд приходить до висновку, що заборгованість по кредиту виникла 19.02.2014 року. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобовязання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору. Боржник, а відтак і поручитель, взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з кредитного договору, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 19-го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами та нарахованими процентами шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок банку. Відповідно до п. 3.2 договору поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою простроченого платежу, яка передбачена кредитним договором. Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 19 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється. Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не предявить вимоги до поручителя. З матеріалів справи суд встановив, що вимогу до поручителя банк предявив 18.06.2015 року, тобто з пропуском присічного строку (19.02.2014 року виникла заборгованість по кредиту + 6 місяців), який поновленню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір поруки є припиненим, а позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов»язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а тому стягненню на користь позивачки з відповідача підлягають понесені нею судові витрати в сумі 640 грн.

Outcome: approved