Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири № 50, розташованої по вул..О.Дундича, 1-А в м.Рівне, у праві спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 1 червня 2003 року по 1 жовтня 2013 року перебувала у шлюбі з відповідачем. За час шлюбу за спільні кошти ними була придбана квартира [ADDRESS], право власності на яку зареєстроване за відповідачем. Спірна квартира належить їй та колишньому чоловіку на праві спільної сумісної власності подружжя, однак, відповідач вважає себе єдиним власником квартири та має намір відчужити її без згоди позивача. Враховуючи, що спільна донька Катерина проживає з нею, знаходиться на її утриманні, відповідач не сплачує присуджених судом аліментів, просить збільшити її частку у спільному майні до 2/3 частин. В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю та з аналогічних підстав. Крім того, пояснила, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, подаровані на весілля, кошти, отримані відповідачем від продажу земельної ділянки його матері, та кредитні кошти, які вони також виплачували спільно. Просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився. Про місце та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. За згодою позивача відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник, а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть невизнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові при розгляді справи № 3-18гс11 від 4 квітня 2011 року, зацікавлена особа ( співвласник, право власності якого не підтверджене документально ) може в судовому порядку захистити своє субєктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку у спільному майні, оскільки з певних причин ( зокрема, відсутності на це згоди титульного власника ) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 1 червня 2003 року до 1 жовтня 2013 року. Від подружнього життя мають спільну дитину : доньку Катерину, [INFO]. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку ( доходу ). Із наданих КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» на вимогу суду документів встановлено, що під час перебування у шлюбі сторони придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 31,7 кв.м, яка оформлена на імя відповідача, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24 грудня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрованим в реєстрі за № 6642, витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 січня 2004 року та 5 лютого 2004 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 50702874 від 24 грудня 2015 року. Таким чином, зазначене нерухоме майно є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5\~ ст.71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи, що квартира, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є неподільною річчю, позивачем вимоги про її поділ в натурі не заявлено, суд вважає необхідним визначити частки сторін у цьому майні без його реального поділу та залишити квартиру у спільній частковій власності сторін. Згідно із ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 9 вересня 2013 року визначено місце проживання неповнолітньої дитини сторін з матірю - позивачем у справі. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах № 8-3310 від 6 серпня 2015 року, з відповідача на користь позивача за виконавчим листом № 569/15251/13-ц, виданим Рівненським міським судом Рівненської області 12 березня 2014 року, стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки Катерини в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 16 серпня 2013 року. За період з 16 серпня 2013 року до 31 липня 2015 року відповідач аліменти жодного разу не сплачував і розмір заборгованості по сплаті аліментів становить 14109,67 грн. За таких обставин, враховуючи, що весь тягар утримання спільної дитини, забезпечення її фізичного та духовного розвитку несе позивач, суд вважає можливим відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити частку позивача у спільній власності подружжя до 2/3. Таким чином, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення. У відповідності до правил ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору, які підтверджені документально. На підставі наведеного та

Outcome: approved