Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 31.08.2009 року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні Як зазначає позивач, Рівненським міським судом 13.06.2009 року було видано виконавчий лист у справі № 2-6922 про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 300,00 грн. щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.06.2009 року і до повнолітня дитини. Оскільки відповідач не виконував зобов`язання, покладені на нього рішення суду і не утримував дитину належним чином, 20.02.2010 року вказаний виконавчий лист було пред`явлено до виконання і з цього часу та до моменту подання позову відповідач жодного разу не сплатив аліменти та всіляко ухилявся від їх сплати. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) від суми несплачених аліментів за період з 04.06.2009 року по 31.08.2020 року, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. та витрат на правову допомогу (послуги адвоката) в розмірі 4800,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 30.11.2020 року провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Відповідачу за адресою зареєстрованого місця проживання направлялась позовна заява з додатками, ухвала про відкриття провадження по справі та судова повістка. Станом на 08.02.2021 року, у відповідності до ст.178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін, а тому суд вважав за можливе проведення заочного розгляду справи, відповідно ст. 280 ЦПК України. Від позивача також не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, Рівненським міським судом було видано виконавчий лист на виконання рішення суду від 30.06.2009 року у справі № 2-6922 про стягнення з [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у вигляді грошової суми у розмірі 300,00 грн. щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.06.2009 року і до повноліття дитини. Рішення набрало законної сили 16.07.2009 року. Позивач просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) від несплачених аліментів, вказуючи на те, що відповідач аліменти не сплачує, ухиляється від утримання власного сина. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч.1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Таким чином, фактично вказаною нормою права закріплено відповідальність платника аліментів за прострочення сплати аліментів. При цьому, передбачена ст.196 Сімейного кодексу України відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення суду у порядку встановленому Сімейним кодексом. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості зі сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження своїх вимог позивач надала копію свідоцтва про розірвання шлюбу, копію виконавчого листа та копію заяви до органів ДВС про надання інформації. Інших доказів до справи не надано. Зазначене свідчить про те, що позивачем не надано доказів перебування виконавчого листа на виконанні та наявності/відсутності у відповідача заборгованості по аліментам. Суд звертає увагу на те, що надана копія заяви до ДВС не дає підстав для задоволення позову, оскільки відсутні будь-які належні дані того, що вказана заява дійсно направлялась до органів ДВС та була отримана, проте відповідь не було надано. Крім того, дана заява датована 07.07.2020 року, в той час, як з даним позовом позивач звернулась 08.10.2020 року. Тобто, за цей період позивачем не було вжито жодних заходів для отримання такої інформації самостійно. Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Позивачем не тільки не надано доказів неможливості отримання такого розрахунку від державного виконавця самостійно, але і доказів звернення за таким розрахунком, про що зазначено вище. На підставі наведеного, у світлі вказаних правових норм, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог в зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів, а тому відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed