Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві позивач вказала, що їй на підставі свідоцтва про право власності Серія [NUMBER] 232839 від 14.07.2006 року на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої відділом реєстрації місця проживання особи Чугуївської міської ради Харківської області від 11.01.2020 року №081а 33/117 в квартирі [ADDRESS] серед інших осіб зареєстрований син власника - [PERSON] , [INFO] , який фактично у ній не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і квартирою не цікавиться. Відповідно до довідки КЖРЕП від 13.01.2020 року № 342, відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає більше десяти років. У зв`язку з тим, що в квартирі позивача зареєстрований відповідач, який фактично у ній не проживає, вона не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, що створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинна сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити (а.с. 19). Відповідач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог не заперечував (а.с. 20). Суд відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу по суті у відсутність сторін за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи та представлені докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить належить квартира [ADDRESS] (а.с. 6). У вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який більше десяти років та по теперішній час в даній квартирі фактично не проживає, що підтверджується довідкою про не проживання за адресою: [ADDRESS] від 13.01.2020 року за № 342 (а.с.9). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлової квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України - власник житла має право вимагати усунення будь яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права. Враховуючи те, що позивач без поважних причин не проживає у квартирі за вище зазначеною адресою понад один рік, чим порушує право - позивача на користування та розпорядження житловим приміщенням, вважаю за необхідне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 71 ч. 1 Житлового Кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення лише протягом шести місяців, а згідност.72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Той факт, що за адресою позивача зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинна сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном, а також позивач позбавлена можливості оформити субсидію по опдаті комунальних платежів та зареєструвати інших осіб. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обов`язків. Відповідно до ч 1 ст. 360-7ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71,72,116,156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. Виходячи зі змісту Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11- звільнення особою спірного житлового приміщення та її відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк, є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом, суд приходить до висновку що відповідач [PERSON] втратив право користуватися житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Враховуючи вище викладене,

Outcome: approved