Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . 26 жовтня 2018 року Старобільським районним судом Луганської області ухвалено заочне рішення, яким надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України до Республіки Польща неповнолітньої дитини без згоди батька строком з 01.09.2018 по 31.08.2019. Позивач зазначає, що станом на момент звернення до суду з вказаним позовом обставини, мотиви та підстави в наданні цього позову в цілому не змінились, залишаються такими, що існували раніше. Відповідач аліментів на утримання дитини не сплачує, участі в її вихованні не приймає. Вона, турбуючись про виховання та утримання своєї дитини має бажання та можливість виїзду за кордон, де може забезпечити відпочинок та оздоровлення дитини. Однак відповідач згоди на виїзд дитини не надає, зв`язок з ним відсутній. Згідно трудового договору від 01.03.2019 вона, як фізична особа вже працевлаштована на підприємстві в Польщі. Згідно договору оренди від 01.03.2019, як фізична особа працевлаштована в Польщі вона має житло строком з 26.05.2019 до 31.05.2020 з можливістю письмового продовження на подальший період. Згідно довідки від 27.06.2019 року її донька [PERSON] прийнята з вересня 2019 року в початкову школу № 190 м. Варшава. Просила надати дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Польща для навчання на період з 01.09.2019 до 31.08.2020 без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Антрацит Луганської області. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Не заперечували проти винесення заочного рішення у справі (а.с. 45). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Відділу опіки та піклування Селидівської міської ради в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Не заперечувала проти задоволення позову. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. 26 грудня 2019 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 квітня 2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.32). Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.31). 26 жовтня 2018 року Старобільським районним судом Луганської області прийнято заочне рішення, яким позивачу надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON] без згоди батька [PERSON] строком з 01.09.2018 по 31.08.2019. Згідно копії договору замовлення від 01.03.2019 [PERSON] , як фізична особа, працевлаштована на підприємстві в Польщі (а.с.14-19). Згідно копії договору найму від 26.05.2019 в м. Варшава в Польщі позивач має житло строком з 26.05.2019 до 31.05.2020 з можливістю письмового продовження на подальший період (а.с.23-26). Згідно копії довідки від 27.06.2019 року [PERSON] прийнята з 1 вересня 2019 року в початкову школу № 190 м. Варшава для навчання до 4 класу в 2019/2020 навчальному році (а.с.28). Судом встановлено, що позивач позбавлена можливості отримати від відповідача - батька дитини згоду на виїзд дитини у позасудовому порядку. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. З огляду на викладене, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивач має намір вивезти дитину на навчання до Республіки Польща, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України, а також те, що позивачем не надано доказів, того що виїзд дитини за кордон пов`язаний з виїздом на постійне місце проживання разом із матір`ю або пов`язаний із довгостроковим перебуванням за межами України з інших причин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково. Так, позивач у позові ставить питання про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за межі державного кордону України без згоди та супроводу батька, а саме до Республіки Польща, в період з 01.09.2019 по 31.08.2020, тоді як датою ухвалення рішення є 04.12.2019, тобто за час, що вже минув. Суд вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без супроводу та дозволу батька за період часу, що вже минув, тобто з 01.09.2019 (як вказано в позові) до 04.12.2019 (дня винесення рішення суду) є недоцільним. Тому слід надати дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] , [INFO] за межі державного кордону України без згоди батька, а саме до Республіки Польща, в період з 04.12.2019 по 31.08.2020.

Outcome: partial