Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Позивач звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до відповідачів про визнання дійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна №2001-029И від 09.10.2001 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як покупцями, зареєстрований 09.10.2001 року філією Іллічівського району Одеської універсальної біржі «Витязь» в журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості за реєстраційним №2001-029И. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що [INFO] помер [PERSON] . За життя ним було складено заповіт, за змістом якого усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він матиме право, заповів [PERSON] . Після смерті спадкодавця позивач, як спадкоємець до майна померлого, звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак, їй було відмовлено у вчинені нотаріальних дій, оскільки правочин за формою не відповідає вимогам, що встановлені діючим ЦК України. У зв`язку з чим позивач позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права, та звернулася з відповідним позовом до суду. Позивач у судовому засіданні участі не приймав, однак представник надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідачі та треті особи у судовому засіданні участі не приймали, про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені у встановленому законом порядку, з заявами або клопотаннями до суду не зверталися. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно до них правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 16.09.2020 року, актовий запис №9074. На випадок смерті [PERSON] залишив заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. 05.09.2020 року за реєстраційним №1107, за змістом якого усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він матиме право, заповів [PERSON] . До складу спадщини входить частка у праві спільної сумісної власності на квартиру під [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна №2001-029И від 09.10.2001 року, право власності зареєстроване Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради 02.11.2001 року за реєстровим №349 в книзі 419 пр, сторінка 18. Щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлєвою О.М. була заведена спадкова справа №34/2020, яка була витребувана судом та досліджена у судовому засіданні. Після смерті спадкодавця позивач, як спадкоємець до майна померлого, звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак, їй було відмовлено у вчинені нотаріальних дій, оскільки правочин за формою не відповідає вимогам, що встановлені діючим ЦК України. Так, 09 жовтня 2001 року [PERSON] разом з [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього [PERSON] купили у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 56,2 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м. Угода була оформлена шляхом укладення Договору №2001-029И купівлі-продажу нерухомого майна від 09.10.2001 року на Одеській універсальній біржі «Вітязь» між продавцями, [PERSON] , [PERSON] та покупцями, [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього [PERSON] . Вказаний договір купівлі-продажу від імені неповнолітнього [PERSON] був оформлений за згоди органу опіки та піклування на підставі Розпорядження Іллічівської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради №828 від 27.09.2001 року (копію супровідного листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 22.04.2021 р. №836-Б-11.1-21, Розпорядження та заяви [PERSON] додаю). Договір №2001-029И купівлі-продажу нерухомого майна від 09.10.2001 року у відповідності до вимог Закону України «Про товарну біржу» був зареєстрований на Одеській універсальній біржі «Вітязь» в журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості за реєстраційним №2001-029И від 09.10.2001 року. В договорі вказано, що він не підлягає подальшому нотаріальному посвідченню. 02 листопада 2001 року право власності на квартиру під [ADDRESS] було зареєстроване Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради в реєстровій книзі 419пр, сторінка 18, реєстраційний номер 349, за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідним штампом бюро технічної інвентаризації на зворотній стороні Договору №2001-029И купівлі-продажу нерухомого майна від 02.11.2001 року та Довідкою, наданою Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 19.03.2021 року за №522589.36.21. Судом встановлено, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім пунктам договору. Так, позивач, з однієї сторони, передав відповідачам обговорену заздалегідь суму грошей, а відповідачі, у свою чергу, передали правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру, фактично передали її користування. Біржове оформлення сторонами було вибрано, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору. Згідно ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1957 ХІІ від 10.12.1991 року, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов`язково лише у випадках, встановлених законом. Суд за позовом сторони, яка виконала усі умови угоди, може визнати таку угоду дійсною. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року, зі змінами №15 від 15.05.1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними, з підстав недодержання нотаріальної форми», визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі - продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу квартири, виконання договору відбулося. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.ч. 2-4 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав, обов`язків цивільного характеру. Виходячи із правил ч. 1 ст. 6 Конвенції і практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду. Згідно з ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту посвідчення договору, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним, якщо договір відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. При таких обставинах, суд вважає, що такий договір підлягає визнанню дійсним.

Outcome: approved