Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи своє звернення наступним. 03 жовтня 1981 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. За час шлюбу подружжя побудували за спільні кошти житловий будинок [ADDRESS]. Право власності було зареєстровано за відповідачем за згодою дружини. 27 червня 2008 року [PERSON] уклав договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: будинок житловий, загальною площею 148,2 кв.м., житловою площею 114,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Спільне життя у подружжя не склалося та шлюб між ними у травні 2013 року було розірвано. Колишній чоловік ніколи, як за час шлюбу, так і після його розірвання не заперечував тієї обставини, що даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Але в серпні 2018 року він почав зазначати на те, що будинок є його власністю та став виганяти її з будинку. Всі її пропозиції стосовно мирного врегулювання спору не дали жодних результатів. Перебування житлового будинку в іпотеці ПАБ «Райффайзен Банк Аваль» не перешкоджає розподілу майна подружжя, оскільки застава на нього зберігає свою дію. Просила здійснити розподіл спільно нажитого майна подружжя, визнавши за [PERSON] та нею, [PERSON] право спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] в рівних частках, тобто, по 1/2 частці кожному, стягнути з відповідача на її користь сплачений нею судовий збір. Ухвалою суду від 12.11.2018 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У зазначений відповідачу строк в ухвалі від 12.11.2018 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідач не надав суду відзив на позовну заяву без поважних причин, на адресу суду повернулось поштове відправлення. У зв'язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, суд, за згодою позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних в справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. 05.12.2018 р. від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» надійшли пояснення на позовну заяву, в яких АТ «Райффайзен банк Аваль» не може погодитись з вимогами позовної заяви з наступних підстав. Між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 20 червня 2008 року було укладено кредитний договір № 014/17-13/4377-04. Відповідно до п. 1.1.1. Договору [PERSON] було отримано кредитні кошти у розмірі 39 000,00 доларів США з цільовим призначенням на купівлю квартири, дата остаточного погашення кредиту 20 червня 2018 року. 28.05.2009 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 014/17-13/4377-04 від 20.06.2008 року, згідно якої на період з 28.05.2009 року по 27.05.2010 року позичальнику були надані кредитні канікули та складено новий графік погашення заборгованості. 13.04.2009 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно якої змінено дату остаточного погашення на 27 березня 2025 року. В забезпечення виконання умов Кредитного договору № 014/17-13/4377-04 від 20.06.2008 року, між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно за адресою: Запорізька область, м. Кам'янка-Дніпровська, вул. Білозірська, буд. 14, який належить [PERSON] на праві власності. На підставі умов договору іпотеки, у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань за цим договором або за кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до умов договору іпотеки, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свої вимоги. Таким чином, з укладанням кредитного договору та договору іпотеки кредитор отримав законне право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки. На сьогоднішній день заборгованість за кредитним договором повністю не погашена. Таким чином, розподіл заставного майна банку між [PERSON] та [PERSON] несе певні ризики для банку у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 13.12.2018 р. від представника позивача надійшла відповідь на пояснення, в якій зазначено, що спірний житловий будинок набутий відповідачем за час шлюбу з позивачкою. Відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні. Спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Перебування спірного майна в іпотеці або дослідження обставин укладання цього договору не впливає на суть спільної власності подружжя, оскільки поділу підлягає майно подружжя, яке також знаходиться у третіх осіб, а гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто, лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Положення договору іпотеки про те, що іпотекодавець не має права розпоряджатись майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну договору іпотеки, не означає, що в судовому порядку не можна поділити спірне майно подружжя шляхом визнання права власності на нього, оскільки право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням ним. Дослідивши матеріали справи, на засадах змагальності та в межах позовних вимог, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.10.1981 р., що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], актовий запис № 962 (а.с. 4). Рішенням виконавчого комітету Кам'янсько-Дніпровської міської ради Запорізької області від 21.04.1992 р. № 32 [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] (а.с. 6). За [PERSON] оформлено право приватної власності на житловий будинок та службові приміщення по [ADDRESS] згідно даних технічного паспорту БТІ, що підтверджується копією рішення Кам'янсько-Дніпровської міської ради Запорізької області від 24.04.2008 р. № 94 (а.с. 14). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18903902 від 21.05.2018 р. за [PERSON] оформлено право приватної власності на житловий будинок по [ADDRESS], частка - 1/1 (а.с. 16). 11.02.2008 р. на вказаний будинок ОП ЗМБТІ виготовлено технічний паспорт, власником якого вказаний відповідач (а.с. 17-20). 27.06.2008 р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, що забезпечує виконання кредитного договору № 014/17-13/4377-04 від 20.06.2008 р., відповідно до якого [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 39 000 доларів США. Предметом іпотеки є житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 21-25). 13.04.2009 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно якої змінено дату остаточного погашення на 27 березня 2025 року (а.с. 62-63). 28.05.2009 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 014/17-13/4377-04 від 20.06.2008 року, згідно якої на період з 28.05.2009 року по 27.05.2010 року позичальнику були надані кредитні канікули та складено новий графік погашення заборгованості (а.с. 55-56). Шлюб між сторонами розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 12 від 14.05.2013 р., після реєстрації розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 26). Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Частинами 3, 4 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. В свою чергу, в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) Згідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (п. 1 ст. 1054 ЦК України). Пунктом 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( п. 1 ст. 530 ЦК України). Крім того, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежного виконання). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість ним виконання свого грошового зобов'язання. Як слідує з ч. 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням та завдатком. Одночасно з тим, ст. 572 ЦК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторам цього боржника, якщо інше не встановлено законом. На підставі ст. 589 ЦК України у разі невиконання обов'язків, забезпечених заставою, заставодержатель отримує право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотека є видом застави. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд вважає необхідним позов [PERSON] залишити без задоволення. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторонами по справі в період шлюбу було набуто спільне майно - житловий будинок [ADDRESS]. Саме в період шлюбу, відповідачем було отримано кредитні кошти у розмірі 39 000 доларів США з цільовим призначенням на купівлю квартири. В забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, предмет якого є нерухоме майно вказаний житловий будинок. Через неналежне виконання умов кредитного договору на підставі додаткової угоди відповідачу змінено дату остаточного погашення на 27.03.2025 р. На момент звернення до суду шлюб між сторонами розірвано, заборгованість перед банком не погашена. Таким чином, розподіл заставного майна банку між [PERSON] та [PERSON] несе певні ризику для банку у разі невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed