Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що позивачу належить на праві приватної власності [ADDRESS] , у якій окрім неї зареєстрований її брат [PERSON] , який не проживає у даному будинку. Реєстрація відповідача призводить до надмірного нарахування комунальних послуг та порушує право позивача на вільне користування та розпоряджання своєю власністю. Ухвалою від 02.12.2019 року про справі відкрито провадження та призначено судове засідання. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, крім того пояснив, що у будинку, де проживає позивач він був близько десяти років тому, особистих речей не залишилось. Останні п`ятнадцять років проживає з дружиною за адресою: [ADDRESS] , даний будинок належить його тещі. Дослідивши матеріали справи та вислухавши сторони по справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтву про право на спадщину за законом від 29.11.2011 року, витягу №32712459 від 28.12.2011 року [PERSON] належить [ADDRESS] . З домової книги вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку, але відповідно акту Органу самоорганізації населення Антонівської селищної ради м.Херсона квартальний комітет №11 від 31.08.2019 року за даною адресою не проживає. Згідно з нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмежень. Таким чином, реєстрація відповідача в квартирі, що знаходиться у власності позивача, обмежує його право власності. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником майна, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд. На підставі викладеного,

Outcome: approved