Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона до 15.01.2009 року перебувала у шлюбі з [PERSON] Від даного шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], який мешкає разом з нею. У зв'язку із проведенням на території Луганської області антитерористичної операції, позивач разом із сином з листопада 2016 року мешкають у м. Києві, а відповідач залишився на тимчасово неконтрольованій території України у м. Первомайську Луганської області. Ніякої участі в житті дитини відповідач не приймає, зв'язок з ним відсутній. В даний час позивач бажає разом з дитиною відвідати родичів та близьких у м. Первомайську Луганської області та виїхати під час шкільних канікул за кордон для відпочинку, однак через відсутність дозволу батька, зробити цього не може. На підставі вище викладеного просить суд дозволити [PERSON], [INFO], неодноразовий в'їзд на неконтрольовану територію України- м. Первомайськ Луганської області з контрольованої території України та зворотній виїзд з неконтрольованої території України - м. Первомайськ Луганської області на контрольовану територію України у її супроводі без згоди батька, а також дозволити [PERSON], [INFO], виїзд у її супроводі без згоди та супроводу батька [PERSON] за кордон з моменту винесення рішення та до досягнення дитиною 16-річного віку. Позивач в судове засідання не з'явилася, в прохальній частині позову просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити. Представник третя особа у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без їх участі, проти задоволення позову не заперечувала. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази кожний окремо та в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується рішенням Первомайського міського суду Луганської області від 07.11.2013 року, яке набрало законної сили 18.11.2013 року (а.с.19-20). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 03.06.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 129 (а.с.18). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту (а.с. 5-9). [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту (а.с. 11-15). Згідно довідок від 22.02.2017 року за № 0000122838 та № 0000122873 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] та малолітній [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.16-17). Як зазначила позивач у своєму позові, відповідач знаходиться на території непідконтрольній органам державної влади України, а саме у м. Первомайську Луганської області та не може надати нотаріальної згоди на перетин їхньою спільною дитиною державного кордону та лінії зіткнення без його супроводу. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 6, 31 Закону України «Про охорону дитинства» визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.,, Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Стаття 10 Конвенції передбачає, що право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст. 31 Конвенції, Держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом, поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5.1.1. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, якими, зокрема п. п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Необхідно зазначити, що у відповідності до Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст. ст. 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року за №254-УІІІ, Верховна Рада України постановила: визнати тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно пункту 5.1.1 в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-рiчного вiку, здiйснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Мiнiстрiв України вiд 27 сiчня 1995 року № 57. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію, за кордон України, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон та на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому суд вважає можливим виїзд дитини на тимчасово окуповану територію без згоди та супроводу батька, не позбавленого батьківських прав, якщо такі виїзди будуть мати короткочасний характер. Оскільки позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на в'їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану територію, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд малолітньої дитини на тимчасово неконтрольовану територію України та за межі України, а також той факт, що відповідач надав до суду заяву в якій не заперечує проти позовних вимог та просить їх задовольнити, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та вважає можливим надати дозвіл строк на один рік на перетинання лінії розмежування в зоні проведення антитерористичної операції в межах Луганської та Донецької областей України неповнолітньому [PERSON], [INFO], та за межі території України у супроводі матері [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька [PERSON], строком до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Однак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині безстрокового неодноразового в'їзду на неконтрольовану територію України з огляду на недоведеність та необгрунтованість позивачем нагальної потреби та відповідності інтересам дитини знаходження на неконтрольованій території України досить тривалого. На підставі викладеного,

Outcome: partial