Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради від 20.06.1997р. їй було виділено земельну ділянку площею 450 кв.м. під будівництво житлового будинку по провул.Толстого,6-А м.Коростишів. 27.06.1997р. між виконавчим комітетом та позивачем був укладений договір на будівництво житлового будинку № 6-А м.Коростишів на праві приватної власності, який був посвідчений нотаріально. В подальшому позивач на вказаній ділянці побудувала будинок, сплачувала земельний податок. Рішенням Коростишівської міської ради їй був наданий дозвіл на оформлення технічної документації на земельну ділянку. При проведенні обміру земельної ділянки було виявлено, що вказана земельна ділянка відсутня. Після звернення до міської ради було виявлено, що земельну ділянку, яка перебувала у власності позивача, передана [PERSON] На підставі рішень Коростишівської міської ради [PERSON] було дозволено замовити та виготовити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю, в подальшому вказану технічну документацію було затверджено та видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Тобто міська рада не приділила уваги тій обставині, що частина даної ділянки перебувала у користуванні іншої особи, вилучила без згоди позивача земельну ділянку та передала відповідачу земельну ділянку значно більшого розміру, ніж перебувало в його власності. Позивач вважає рішення міської ради незаконними, оскільки всупереч законодавства земельна ділянка не була в неї вилучена, також при наданні вказаної земельної ділянки відповідачу не складався акт погодження меж. Тому позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення міської ради, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку та скасувати його реєстрацію. В судовому засіданні позивач підтримала з викладених в ньому підстав, просить суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав. В судовому засіданні пояснив, що він не підписував свою заяву про відчуження земельної ділянки, площею 0,450 га, не знав про наявність будинку [PERSON] та її прав на спірну земельну ділянку. Також пояснив, що з приводу незаконного підписання невідомою особою заяви про відчуження земельної ділянки він звернувся до правоохоронних органів. Представник відповідача Коростишівська міська рада в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги не визнає з викладених у заяві підстав. Представник третьої особи Держземагенства у Коростишівському районі позов підтримала та не заперечує щодо його задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку позивача, відповідача, представника третьої особи, приходить до висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради № 405 від 20.06.1997р. [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 450 кв.м під індивідуальне житлове будівництво по провул.Толстого, 6-А в м.Коростишеві, що підтверджується копією вказаного рішення (а.с.7). 27.06.1997 року між виконавчим комітетом Коростишівської міської ради та [PERSON] був укладений договір на будівництво вказаного житлового будинку. Договір був нотаріально посвідчений (а.с.8-9). Актом від 08.07.1997 року винесено в натурі межі земельної ділянки, [PERSON] отримала дозвіл на будівництво житлового будинку, погоджений інспекцією архітектурно-будівельного контролю (а.с.10). Площа земельної ділянки складає 0,0450 га та знаходиться в м.Коростишів провул.Толстого,6-А. Межі земельної ділянки закріплені на місцевості знаками та передані застройщику на зберігання. В подальшому, позивач виготовила технічний паспорт на житловий будинок, копія якого є в матеріалах справи (а.с.15-18), та протягом тривалого часу сплачує земельний податок. Відповідно до витягу з рішення міськради від 15.12.2011р. [PERSON] дозволено замовити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (а.с.13). Таким чином, [PERSON] з 1997 року являється законним володільцем земельної ділянки, розташованої по провул.Толстого,6-А м.Коростишів Як вбачається з копій технічної документації, наданої відділом Держземагенства в Коростишівському районі, рішення Коростишівської міської ради № 102 від 14.04.2011р. [PERSON] дозволено замовити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Рішенням міськради № 174 від 05.08.2011р. [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,0884 га по вул.Толстого,7 в межах міста Коростишева та дозволено замовити державний акт на право власності на земельну ділянку. В подальшому [PERSON] отримано державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.18), площа якої зазначена 0,0884 га. Як вбачається з протоколу комісії № 25 від 09.10.2013р. по земельним спорам Коростишівської міської ради членами комісії було здійснено вихід на земельну ділянку та проведено заміри присадибної земельної ділянки [PERSON], які підтвердили, що земельна ділянка, яку має намір приватизувати гр.[PERSON] входить до площі 0,0884 га, зазначеної у державному акті на право власності на земельну ділянку гр.[PERSON] Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень ч.ч.1,2,3 ст.116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч.5 ст.116, ч.1 ст.149 ЗК України надання громадянам земельних ділянок, що перебувають у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення їх у порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до п.п.1.4,1.16 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року, державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування. Таким чином, без прийняття рішення про припинення права користування земельною ділянкою попереднього власника (користувача), тобто [PERSON] є незаконним і прийняття рішення про виділення вказаної земельної ділянки іншій особі. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009 р. №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних актів, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, зверненні до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Частиною 1 ст.125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.126 Земельного кодексу України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку. Частиною другою цієї статті також встановлена можливість посвідчення права власності на земельну ділянку іншими документами, а саме: на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується або цивільно-правовою угодою або свідоцтвом про право на спадщину. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку законодавчо прирівняний до інших титулів на право власності, тобто підстав виникнення цього права, а саме, до цивільно-правових угод та заповітів. З огляду на зазначене, захист права позивача на земельну ділянку відповідно до пункту 7 частини другої ст.16 Цивільного кодексу України можливий шляхом припинення правовідношення власності відповідача визнанням недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно ст.116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст.ст.10,11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до п.7 ППВСУкраїни №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК). За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: approved