Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогами про визнання відповідача такою, що втратила право користування належною їй квартирою № 19 по вул. Фрунзе, 46, в м. Васильків Київської області, оскільки вона є її власником, а відповідач, зареєстрована в ній, з 2012 року, забравши свої речі, переїхала на постійне місце проживання в [INFO] до своїх батьків. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали в повному обсязі. Представник відповідача вимоги позову не визнав та просив застосувати строки позовної давності. Він наполягав на тому, що відповідачка з неповнолітньою онучкою заявниці проживаються у спірній квартирі, проте доказів цьому він не надав. Чому відповідачка зазначала в своїх попередніх судових позовах про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з сина позивача адресу своїх батьків, та отримувала за цією адресою судові повідомлення та листи від державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення про стягнення аліментів, йому невідомо. Суд, заслухавши пояснення представників сторони та позивача, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставині, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до положень ч.1 ст.316, ч.1 ст. 317, ч.1 ст.319, ст. 318, ч.1 ст.320, ст.ст.386 ЦК України, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених законом та іншими законодавчими актами, він може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Як передбачено ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з положеннями ст.158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до положень ст.107 та ч.2 ст.167 ЖК України, у разі вибуття наймача або членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, в тому ж населеному пункті, вони втрачають право користування цим жилим приміщенням та договір найму цього жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Згідно положень ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом із ним, зобовязанні звільнити жиле приміщення, а у разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ч.4 ст.156 ЖК України, до членів сімї власника жилого будинку (квартири) належать особи зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Як вбачається з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року зазначено, що при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. У відповідності до положень ч.2 п.15 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Як вбачається з Свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 2001 року, позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Згідно з Актом обстеження матеріально-побутових умов депутата Васильківської міської ради від 1 грудня 2015 року, посвідченим сусідами, відповідачка є зареєстрована за спірною адресою: квартира [ADDRESS], проте її особисті речі в квартирі відсутні. Крім того, з огляду в судовому засіданні цивільних справ № 362/757/14-ц та № 362/759/14-ц за позовами відповідача від 14 лютого 2014 року до сина позивачки [PERSON] про розірвання шлюбу між ними (судове рішення від 30.04.2014 року) та стягнення з останнього аліментів на утримання їх малолітньої дочки (судове рішення від 8,04.2014 року), вбачається, що відповідач в якості адреси листування та отримувала відповідні судові повідомлення, в тому числі, листи від державної виконавчої служби, за адресою своїх батьків в смт. Калинівка Васильківського району Київської області, вул. Леніна, 57 «г», кв.42. Саме зазначене житло було предметом обстеження органом служби у справах дітей Калинівської селищної ради при розгляді справи про стягнення аліментів. У відповідності до довідки № 3 від 25.02.2015 року Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Весняночка», адресою проживання [PERSON], [INFO], онучки позивача зазначено: смт. Калинівка Васильківського району Київської області, вул. Леніна, 57 «г», кв.42. Суд критично ставиться до посилань представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки застосування строків позовної давності при наявності заперечень, щодо вимог позову, не допускається, та правових підстав для цього суд не вбачає. Таким чином, на підставі зібраних у справі доказах суд приходить до висновку, що на час розгляду зазначеної цивільної справи спірна квартира фактична звільнена відповідачем в добровільному порядку та за спірною адресою вона, через переїзд на постійне місце проживання до своїх батьків в іншу місцевість Васильківського району Київської області, не проживає більше одного року, доказів укладення договору найму спірної квартири між сторонами, судові представником відповідача не надано, а тому, на думку суду, з метою захисту майнових прав позивача, як власника нерухомості, відповідачка підлягає визнанню такою, що втратила право користування вище зазначеною квартирою. Одночасно з вирішенням спору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь заявниці судовий збір в порядку ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved