Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом, заявою про зміну предмета позову та заявою про уточнення позовних вимог, в яких просить визнати право спільної власності подружжя на будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва та існують у виді домоволодіння готовністю 100%, яке розташовано по вул.Залізняка,5 в м.Сокаль Львівської області; встановити, що частки даного обєкта її та [PERSON], який помер 13.08.2012р. як подружжя є рівними; визнати за нею права та обовязки співзабудовника 1/2 частини цього будинку. Свої вимоги мотивує наступним. 10.09.1977р. вона уклала шлюб з [PERSON] Від даного шлюбу у них народилася спільна дочка [PERSON], 1978р.н. Під час шлюбу вони отримали земельну ділянку по вул.Залізняка,5 в м.Сокаль для будівництва житлового будинку, яке завершили на 100% під час шлюбу в 1986 році. Однак, будинок в експлуатацію не здали. Рішенням суду від 08.12.1992р. шлюб між ними розірвано. 13.08.2012р. [PERSON] помер. Його спадкоємцями та правонаступниками є дочка [PERSON] та мати [PERSON] З огляду на рівність часток подружжя у спільному майні, вважає, що їй належить 1/2 ідеальна частина зазначеного житлового будинку. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] подав позов та заяву про збільшення позовних вимог, в яких просить визнати за ним права та обовязки співзабудовника 1/2 частини житлового будинку по вул.Залізняка,5 в м.Сокаль Львівської області та визнати за ним право на 1/2 ідеальну частину цього житлового будинку. Свої вимоги мотивує тим, що він є співзабудовником спірного житлового будинку, здійснював його будівництво разом з братом [PERSON], надавав свої кошти та кошти своїх батьків, які зобовязувався повернути. Крім того, рішеннями виконавчого комітету Сокальської міської ради покійному [PERSON] продовжувався строк будівництва зазначеного будинку до 12.05.1989р. та до 09.11.1993р., що спростовує твердження [PERSON] про те, що будівництво завершено в 1986 році. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов підтримали. Пояснили, що позивачка зареєстрована та проживає в спірному будинку з 1992р. в липні 2016 року вона дізналася від [PERSON], що вона буде претендувати на частку в цьому будинку, а тому, позовна давність нею не пропущена. Згідно правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Обєкт незавершеного будівництва може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм та правил підлягає поділу між ними. Позовних вимог [PERSON] не визнали. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позову [PERSON] не визнали, подали заперечення наступного змісту: на момент виникнення спірних правовідносин діяв Кодекс про шлюб та сімю, в якому не передбачено визнання права спільної власності подружжя на будівельні матеріали, а лише поділ майна в натурі. Однак, правова реєстрація будинку не здійснена, другий поверх будинку не добудований і не придатний для проживання. Покликання позивачки на те, що будівництво було завершено в 1986 році не заслуговують на увагу, оскільки в технічному паспорті дата завершення будівництва зазначена зі слів, рішеннями виконкому строк будівництва [PERSON] продовжувався до 12.05.1989р. та до 09.10.1990р. Крім того, даний будинок будувався за кошти брата покійного чоловіка позивачки - [PERSON], який є співзабудовником, згідно рішення виконкому Сокальської міської ради від 10.03.1988р., а тому даний будинок не може бути визнаний спільним майном подружжя. Також, з 1984 року взаємовідносини між позивачкою та її чоловіком погіршилися, вони не підтримували подружніх відносин, остання навіть нанесла йому ножове поранення. Просить застосувати позовну давність до даних правовідносин. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула. Подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов [PERSON] визнала. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Рішенням виконкому Сокальської міської ради №111 від 27.03.1980р. [PERSON] відведено земельну ділянку по вул.Тиха,5 в м.Сокаль, площею 600кв.м для будівництва житлового будинку. Також, проведено виніс в натуру габаритів житлового будинку та господарської будівлі за даною адресою, що стверджується актом від 22.04.1980р. Договором від 17.02.1982р. [PERSON] надано в безтермінове користування земельну ділянку по вул.Тиха,5 в м.Сокаль Львівської області для будівництва житлового будинку на праві приватної власності. Згідно договору-зобовязання від 05.05.1980р., [PERSON] та [PERSON] надали [PERSON] грошову допомогу в сумі 12000 карбованців для будівництва спірного житлового будинку. Умовою надання грошових коштів було те, що після закінчення будівництва цього будинку, [PERSON] зобовязується утримувати батьків до смерті та забезпечить їх житловою площею в спірному житловому будинку. Рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради №107 від 10.03.1988р. [PERSON] визнано співзабудовником житлового будинку по вул.Тиха,5 в м.Сокаль Львівської області, який будує його брат [PERSON] Зобовязано [PERSON] та [PERSON] звернутися в нотаріальну контору для оформлення необхідних документів. Рішенням виконкому Сокальської міської ради №162 від 12.05.1988р. [PERSON] продовжено термін будівництва житлового будинку по вул.Залізняка,5 в м.Сокаль Львівської області до 12.05.1989р. Рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради №208 від 09.10.1992р. [PERSON] та [PERSON] продовжено термін будівництва спірного житлового будинку до 09.11.1993р. Житловий будинок по вул.Залізняка,5 в м.Сокаль Львівської області є двоповерховим, з цокольним поверхом. Житлова площа будинку 96,4кв.м, загальна площа 221,9кв.м. Рік будівлі 1986р. Зазначене стверджується технічним паспортом. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 08.12.1992р. розірвано шлюб між [PERSON] та позивачкою [PERSON], зареєстрований 10.09.1977р. Згідно свідоцтва від 11.10.2013р., [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями (по 1/2 ідеальній частині кожен) майна [PERSON], зокрема вбудованих нежитлових приміщень по вул.Шептицького,61 в м.Сокаль Львівської області, згідно договору купівлі-продажу від 04.06.2002р. З листа від 31.10.1984р. вбачається, що в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] щодо заподіяння йому тілесних ушкоджень, відмовлено у звязку з примиренням сторін. З відповіді №3516 від 09.08.2016р., рік побудови спірного будинку (1986р.) вказано зі слів замовника проведення інвентаризації [PERSON] Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст.ст.16, 17 Закону України «Про власність», майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим законом та Кодексом про шлюб та сімю України. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сімісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. У звязку з цим, якщо з урахуванням всіх обставин справи та в результаті зясування істинних правовідносин сторін буде встановлено, що сторонні особи брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудовником та членами його сімї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення зазначених осіб жилими приміщеннями, за особами, які, не будучи членами сімї забудовника, брали участь у спорудженні будинку, може визнаватися право на частку в будинку. В той же час, відповідач [PERSON] уклала угоду лише з [PERSON] Крім того, дана угода не стосується створення спільної власності на будинок, а лише довічного її утримання сином у виді реєстрації та проживання у спірному будинку. Таким чином, даний договір не може розцінюватися як угода про створення спільної власності на зазначений будинок. Також, суд приймає до уваги, що позовні вимоги [PERSON] не посягають на реєстрацію та право проживання [PERSON] в зазначеному будинку. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на час будівництва спірного будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.368 ЦК України). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Майном, відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки. Відповідно до ст.ст.181, 182 ЦК України, до нерухомих речей належать земельні ділянки та обєкти, розташовані на земельних ділянках, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Такі речі підлягають державній реєстрації. Право власності на інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У Цивільному кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «обєкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «обєкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «обєкт будівництва» (статті 876, 877, 879 - 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. В п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991р. розяснено, що за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що будівництво відбулося на відведеній для цього земельній ділянці на законних підставах, але після закінчення будівництва житловий будинок було не здано в експлуатацію, а тому, судом може бути визнано за особами лише право забудовників на оформлення зазначеного будинку у встановленому законом порядку, а сам будинок, до здачі його в експлуатацію, слід вважати незавершеним будівництвом. За таких підстав, враховуючи принцип рівності часток подружжя, суд дійшов до висновку, що в [PERSON] є право на частку в спільному майні подружжя, а саме права забудовника щодо 1/2 частини спірного будинку. Відповідно до статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Всупереч зазначеному, позивач просить визнати за нею право власності на будівельні матеріали, проте, всупереч вищезазначеним вимогам, не зазначила будівельних матеріалів, використаних під час будівництва спірного будинку. Тому, враховуючи, що тягар доказування покладено на сторони і саме [PERSON] зобовязана зазначити перелік будівельних матеріалів та обладнання, дана вимога задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.29 КпШС України, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування у шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду України від 23.09.2015р. у справі №6-258цс15. Судом встановлено, що [PERSON] з 1992 року зареєстрована та проживає в спірному будинку та дізналася про те, що її право щодо спільного майна може бути порушено, лише в липні 2016 року, а тому вона не пропустила трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] на підтвердження своєї вимоги про визнання права власності покликається на рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради №107 від 10.03.1988р., яким його визнано співзабудовником цього будинку та зобовязано звернутися в нотаріальну контору для оформлення необхідних документів. Позивач просить застосувати позовну давність до даних правовідносин, однак, згідно ч.3 п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009р., пропущення строку звернення з позовом до суду без поважної причини є підставою відмови у позові, якщо стороною у спорі заявлено про застосування позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, згідно п.43 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 31.10.1975р. передбачено порядок внесення змін в договір про надання земельної ділянки для будівництва житлового будинку. Так, даною інструкцією передбачено, що рішення виконавчого комітету є лише підставою для внесення змін у договір. [PERSON] не представив суду ні нового договору про надання земельної ділянки для будівництва спірного житлового будинку, ні окремої угоди про внесення змін до існуючого договору від 10.03.1988р., зокрема про залучення його як співзабудовника. Тому, позовна вимога останнього про визнання за ним прав та обовязків співзабудовника спірного незавершеного будинку, із зазначених ним підстав, задоволенню не підлягає. Крім того, оскільки спірний обєкт нерухомого майна не завершений будівництвом, не зданий в експлуатацію, не набув статусу житлового будинку, не пройшов державної реєстрації, то в силу ст.ст.181, 182, 331 ЦК України вимоги про визнання права власності на його ідеальну частину є передчасними. З огляду на зазначене, вимоги [PERSON] не знайшли свого обґрунтування в судовому засіданні та задоволенню не підлягають.

Outcome: partial