Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовною заявою про визначення місця проживання неповнолітніх дітей - синів [PERSON] і [PERSON]. В обґрунтування позову зазначила, що з 21.10.2006 року вона з відповідачем знаходиться в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які мешкають з позивачкою, і на їх утримання відповідач добровільно допомоги не надає. Просила суд визначити місце проживання дітей разом з нею та стягнути аліменти на їх утримання. Позивачка в судовому засіданні позовні вимого підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на доводи приведені в позові та зазначені в судовому засіданні. Відповідач в судовому засіданні з позовними вимогами погодився частково лише в частині сплати аліментів при цьому просив їх стягувати у твердій грошовій сумі, проте щодо визначення місця проживання старшого з синів разом із позивачем категорично заперечував. Представник третьої особи органу опіки та піклування Житомирської міської ради подав в судове засідання висновок затверджений рішенням виконкому щодо визначення місця проживання дітей сторін разом із матір'ю. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, перевіривши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення даного позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що позивачка є матір'ю, а відповідач батьком неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження (а.с.7-8), які мешкають з матір'ю. Спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство припинено у лютому 2016 року. Розірвати шлюб на даний час через вік молодшого з синів не можливо. Батько дітей [PERSON] весь цей час проживає окремо. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання дітей від 24.03.2016 року (а.с.5), позивач [PERSON] створила необхідні умови для проживання дітей, у квартирі наявні всі зручності, у дітей є окреме місце сну, відпочинку, розвитку та навчання. З висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради (а.с.60), як органу опіки та піклування (додаток до рішення міськвиконкому від 15.06.2016 р. № 537) вбачається, що неповнолітні діти сторін на даний час проживають разом з матір'ю в комфортних умовах, виконавчий комітет Житомирської міської ради вважає доцільним визначити місце проживання дітей з матір'ю [PERSON]. Суд вважає, що обставини, які зазначив позивач є обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються письмовими доказами по справі, а також показами свідків та допитаного неповнолітнього свідка [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, спір між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як свідчать матеріали справи, сторони намагалися через орган опіки та піклування вирішити питання щодо місця проживання малолітньої дитини. Пунктом 72 Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року « Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» встановлено, що для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності) та після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною, служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. За правилами, передбаченими п. 2 ч. 1 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом також досліджено надані сторонами письмові докази: відповідачем - довідку з навчального закладу (а.с.37), відповідно до котрої він займається вихованням сина, контролює навчання та поведінку, щоденно приводить на заняття, підтримує зв'язок з класоводом, відвідує батьківські збори; позивачем - акт обстеження умов проживання від 24.03.2016 р., характеристику № 198 від 10.05.2016 р., довідку № 204 від 10.05.2016 р., довідки ЦДМЛ №№ 776,777 від 31.05.2016 р.. (а.с.5,28,29,49,50) Судом також враховується думка неповнолітнього [PERSON], який в судовому засіданні, при видаленні батьків з залу судового засідання, у присутності шкільного психолога та представника органу опіки, який має педагогічну освіту, виказав суду свою прихильність продовжувати жити разом з мамою. За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у керівних роз'ясненнях п. 24 постанови від 12.06.1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька і матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливості створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага у матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У принципу 6 Декларації прав дитини, яка 20.11.1959 р. прийнята Генеральною Асамб-леєю Організації Об'єднаних Націй і ратифікована Україною, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю. З приводу зазначеного вище, з урахуванням встановленого в судовому засіданні, враховуючи, рівність прав та обов'язків сторін по справі, їх відношення до дитини, увагу та турботу до неї, вік та прив'язаність до кожного з батьків, особливі якості батьків, можливість утворення належних умов для виховання, а також інтереси фізичного і духовного розвитку, суд вважає за необхідне визначити місце проживання неповнолітній дітей сторін з їх матір'ю [PERSON]. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. При ухиленні від цього обов'язку, відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, кошти на утримання дитини за рішенням суду присуджуються у частці від доходу платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду з дня подачі позовної заяви. Приймаючи до уваги те, що відповідач є батьком двох дітей, є фізичною особою-підприємцем, діти мешкають з матір'ю та знаходяться на її утриманні, позивачка перебуває у декретній відпустці та отримує відповідну державну допомогу (а.с.9,30), суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний здійснювати матеріальну допомогу на утримання дітей та вважає необхідним стягнути з відповідача на її користь аліменти у частці від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, з дня пред'явлення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved