Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом мотивуючи його тим, що з 18 червня 2016 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Більше року сімейні відносини між ними припинені , вони проживають окремо і не ведуть спільного господарства. Від спільного життя вони мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею і знаходиться на її утримання. Просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала в повному обсязі. Підтвердила, що відповідач добровільно надає кошти на утримання дитини. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково. На розірвання шлюбу згоден, в частині сплати аліментів згоден часткове, а саме сплачувати аліменти у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку. Також зауважив, що хоч і не проживає разом з дитиною, але весь час надав їй матеріальну допомогу. Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи суду вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В суді встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 18 червня 2016 року, який зареєстрований у виконавчому комітеті Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області, актовий запис № 06 ( а.с.6). Від подружніх відноси мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] ( а.с.7). На даний час дитина проживає разом з позивачем. Більше року сторони не проживають однією сім*єю та не ведуть спільне господарство. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 183 Сімейного кодексу передбачає можливість стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 Сімейного кодексу України). Вирішуючи спір, суд виходить з того, що відповідач є працюючою людиною, не має на утриманні інших осіб і має об`єктивну можливість виплачувати аліменти на утримання дитини. Разом з тим, частково задовольняючи позовні вимоги суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідач має постійне місце роботи, займає посаду заступника директора з сервісного обслуговування автотранспортних засобів в ТОВ «СОЛЛІ ПЛЮС», регулярно отримує заробітну плату, що в судовому засіданні не оспорювала і сама позивачка. За той час, що відповідач не проживає з донькою, він постійно надавав позивачу матеріальну допомогу на утримання доньки. Крім того, позивач не надала суду жодних доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти в розмірі Ѕ частини з усіх видів його заробітку. За таких обставин суд не вбачає підстав для стягнення аліментів в розмірі Ѕ частини з усіх видів заробітку(доходу) як просила позивачка і проти чого заперечував відповідач. З врахуванням наведеного з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Оскільки відповідач є батьком дитини і відповідно до законодавства повинен надавати кошти на утримання дитини, яка знаходяться на вихованні матері, з врахуванням наведених вище обставин, з нього необхідно стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позову необхідно відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачка всупереч положенням ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в більшому розмірі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням позову про стягнення аліментів та в зв`язку із тим, що за даною категорією справи позивач була звільнена від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial