Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 08.07.2014 року між нею та відповідачем в особі директора [PERSON] укладено договір позички транспортного засобу, марки ВАЗ 20161, типу седан-В, державний номерний знак [NUMBER].. Зазначений транспортний засіб був потрібен КП БМР «Міськреклама» для здійснення підприємницької діяльності. В звязку з цим, в усному порядку було погоджено, що спочатку договір позички буде укладено у простій письмовій формі. Пізніше, при наявності у директора КП БМР «Міськреклама» [PERSON], вільного часу, договір позички мав бути посвідчений нотаріально. Однак, [PERSON], незважаючи на її неодноразові вимоги, не забезпечив нотаріального посвідчення вказаного договору, посилаючись на брак вільного часу та відсутність грошових коштів. Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати договір позички транспортного засобу від 08.07.2014 року дійсним з моменту укладення. Відповідачем по даній справі КП БМР «Міськреклама» була подана зустрічна позовна заява. Ухвалою суду від 30.05.2016 року зустрічний позов Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Міськреклама» до [PERSON] про визнання договору недійсним було об»єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Міськреклама» про визнання дійсним договору позички транспортного засобу. За заявою представника позивача за зустрічним позовом, зустрічний позов залишено без розгляду за ухвалою суду від 21 жовтня 2016 року. В судовому засіданні 03 січня 2017 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд визнати договір позички транспортного засобу від 08.07.2014 року, укладений між [PERSON] та КП БМР «Міськреклама» в особі директора [PERSON] дійсним з моменту укладення. Позивач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, подала до суду, через канцелярію суду письмову заяву, в якій просить суд розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник позивача в відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В подальшому, представник позивача, також, подав до суду, через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в відкритому судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, вважаючи його не доведеним та таким, що задоволенню не підлягає. В подальшому представники відповідача в судові засідання не з»являлися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача в судове засідання 06 січня 2017 року не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується власноруч написаною розпискою. Директор КП БМР «Міськреклама» [PERSON] подав через канцелярію суду заяву, в якій просив суд перенести розгляд справи на іншу дату, пославшись на те, що він сам перебуватиме у відрядженні у м. Київ, а представник КП БМР «Міськреклама» [PERSON] буде перебувати у черговій відпустці. Відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Звертаючись до суду з заявою про перенесення розгляду справи, директор КП БМР «Міськреклама» [PERSON] не додає до неї жодного документу, оглянувши який суд мав би можливість пересвідчитись в правдивості викладених обставин щодо неможливості явки представника відповідача або директора підприємства в призначене судове засідання. За таких обставин, суд змушений визнати не поважними причини неявки представника відповідача в судове засідання та розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Суд звертає увагу директора КП БМР «Міськреклама» [PERSON] на те, що законодавець у ст. 27 ЦПК України, наділяє сторони широким колом процесуальних прав, і тому відповідач за неможливості направлення до суду свого представника мав можливість письмово висловити своє ставлення до позову. Крім того, в період розгляду справи КП БМР «Міськреклама» неодноразово змінювало директора та своїх представників, що обєктивно затягувало розгляд справи. Таким чином, відсутність належним чином мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи є підставою для розгляду справи за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі матеріалів. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, оглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до висновків, які мотивує наступним чином. Так, судом встановлено, що 08.07.2014 року між [PERSON] та КП БМР «Міськреклама» укладено договір позички. 11.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, в звязку з чим після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище на «Скрипківська», що підтверджується копію свідоцтва про шлюб, серії І-ОК № 170165. Відповідно до ст. 827 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить автомобіль ВАЗ 21061, синього кольору, державний номерний знак [NUMBER], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії САТ № 541603. Згідно п.1.1 договору, позичкодавець передає у безоплатне користування користувачу автомобіль ВАЗ 20161 типу седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] для використання його у повсякденній господарській діяльності користувача. Згідно п.3.1.1. договору, користувач має право на своєчасну передачу йому в користування автомобіля від позичкодавця. Відповідно до п.7.1 договору, передачу автомобіля між сторонами даного договору здійснюють підписанням акту прийому-передачі з зазначенням технічного стану автомобіля. Судом встановлено, що 08.07.2014 року між [PERSON] та директором КП БМР «Міськреклама» [PERSON] було складено акт приймання-передачі транспортного засобу відповідачу. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 828 ЦК України, договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Спірний договір нотаріально не посвідчувався. В судовому засіданні було встановлено, що договір не посвідчувався нотаріально з тих підстав, що у директора КП БМР «Міськреклама» не було вільного часу для цього, та за відсутності коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Слід наголосити на тому, що згідно із зазначеною нормою ЦК суд може визнати дійсною лише угоду, яка за законом підлягала нотаріальному посвідченню, але сторони уклали її без додержання цієї форми, і одна зі сторін виконала її повністю або частково, а друга ухиляється від нотаріального оформлення укладеної нею угоди. Для договору позички автомобіля таке оформлення є обов'язковим. В матеріалах справи містяться копії листів позивача від 08.09.2014 року, 08.01.2015 року, 03.04.2015 року до відповідача щодо забезпечення нотаріального посвідчення вказаного договору. Вказані листи отримано особисто директором КП БМР «Міськреклама» [PERSON], про що свідчать підписи останнього про отримання. Факт укладення вказаного договору позички та несвоєчасного його оформлення нотаріально, з підстав зазначених вище в даному рішенні суду, а, також, використання зазначеного автомобіля працівниками підприємства, підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], бувші працівники КП БМР «Міськреклама». Судом встановлено, і те, що 03 лютого 2016 року тимчасовою контрольною комісією Білоцерківської міської ради проведено перевірку КП БМР «Міськреклама» за 2013, 2014 та 2015 роки, про що складено відповідний звіт. У названому звіті відображено, що підприємство уклало договір найму транспортного засобу. Один з договорів укладено на термін з 11.09.2013 р. по 11.09.2014 р. А наступний договір найму транспортного засобу укладено 07.04.2015 року. Тобто в період з 12.09.2014 р. по 06.04.2015 р. транспортний засіб в діяльності підприємства не використовувався. Кошти на оплату пального в даний період перераховано в сумі 40300,00 грн. на ТОВ «РН-КАРТ», та отримано пального від ТОВ «ТНК-ТРАНС» 30.09.2014 р. в кількості 321,42 л. та від ТОВ «РН-КАРТ» 31.01.2015 р. в кількості 243,11 л. В даному звіті не зазначено з ким укладалися договори оренди транспортних засобів та яких саме транспортних засобів. Судом встановлено, що на підставі надісланих БМР матеріалів з питань перевірки фінансово-господарської діяльності КП БМР «Міськреклама» до Білоцерківської місцевої прокуратури, останньою 19.02.2016 року зареєстроване провадження № 42016111030000021 від 19.02.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 216 КПК України матеріали вищевказаного кримінального провадження направлено до Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області для організації досудового розслідування. Судом встановлено, що на підставі постанови старшого слідчого Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області [PERSON], ПП АФ «Рось-Аудит» проведено перевірку та на виконання постанови про призначення перевірки від 28.03.2016 року надано відповіді на запитання. В п.2 відповіді на запитання слідчого «Чи здійснювалась оренда транспортних засобів підприємством з 01.01.2013 року по 04.03.2016 року? Якщо так, то в кого бралась в оренду транспортний засіб та на яку суму?», зазначено, що протягом перевіряємого періоду підприємством були укладені наступні договори оренди легкового автомобіля: від 11.09.2013 року орендодавець [PERSON], предмет оренди Honda Accord номерний знак [NUMBER], термін дії договору до 11.09.2014 року, місячний розмір орендної плати 100 грн.; від 07.04.2015 року орендодавець [PERSON], предмет оренди Honda Accord номерний знак [NUMBER], місячний розмір орендної плати 100 грн., загальна вартість по договору складає 2400 грн.. Також, 08.07.2014 року укладено договір позички (безоплатне користування) автомобілем ВАЗ 20161, реєстраційний номер [NUMBER], термін дії до 01.07.2016 року. Даний договір нотаріально не посвідчений, хоча ч. 4 ст. 828 ЦК України передбачає обовязкове нотаріальне посвідчення таких договорів. У вказаному висновку зазначено про те, що у період дії договору позички на роботу автомобіля ВАЗ 20161, реєстраційний номер [NUMBER] використано бензин в кількості 1 464 л. на суму 26 034,68 грн. та газ пропан в кількості 210 л. на суму 1 482,66 грн.. Викладені обставини свідчать про те, що спірний договір фактично був на підприємстві, так як вилучався слідчим Білоцерківського ВП ГУ НП України в Київській області, а на виконання цього договору використовувались паливно-мастильні матеріали. Зазначене свідчить про те, що сторони договору дійшли згоди з усіх істотних умов договору, так як, практично приступили до його виконання, що є підставою для визнання його дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які вказували б на те, що спірний договір був підписаний не 08.07.2014 року, а незадовго до предявлення позову, як вказував представник відповідача в судовому засіданні. Встановлені, за наявними у матеріалах справи матеріалами, обставини, свідчать про те, що між сторонами виникли договірні відносини, останні вчинили дії спрямовані на виконання умов договору, зокрема позивач передала відповідачу автомобіль, однак, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. За встановлених обставин, викладені в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, а відповідачем не надано доказів на їх спростування, і тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 551,20 грн., а понесені відповідачем витрати залишити за ним. На підставі викладеного,

Outcome: approved