Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

Позивач звернулася до з вказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що з 22.09.2007 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.02.2015 р. шлюб між сторонами розірваний. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.12.2015 р. з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], щомісячно, у розмірі 1000 грн., до досягнення дитиною повноліття. Згідно довідки державного виконавця заборгованість по аліментах станом на 06.07.2018 р. становить 33260 грн. Відповідач, будучи батьком дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, ухиляється від забезпечення сина необхідним харчуванням, одягом, медичним доглядом та лікуванням, про фізичний та духовний стан дитини відповідач не піклується та інтересу не виявляє. Починаючи з 2013 р. відповідач жодного разу не бачив дитину, не цікавився його здоров'ям та навчанням. Відповідач не вчиняє жодних дій для погашення існуючої заборгованості по аліментах та жодної спроби спілкування з дитиною, що ображає сина та психологічно його пригнічує. Будь-яких перешкод у вільному спілкуванні та регулярних побаченнях з дитиною вона відповідачу не створює, однак через байдужу поведінку з боку відповідача у відношенні до сина, вона позбавлена можливості поїхати з дитиною на оздоровлення. Просить суд: позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]; стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, яку мотивує тим, що з 22.09.2007 р. він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.02.2015 р. шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу він намагався, як найчастіше спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні та розвитку. Проте через деякий час після розлучення відповідач почала створювати перешкоди йому у вільному спілкуванні з дитиною, уникала телефонних розмов та не давала йому спілкуватися з сином по телефону. Він неодноразово намагався вирішити дане питання мирним шляхом, однак все було марно. Просить суд: усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначити спосіб участі у вихованні сина [PERSON], [INFO], шляхом встановлення графіку побачення з дитиною з 18 год. 00 хв. п'ятниці до 20 год. 00 хв. суботи раз у два тижні (два рази на місяць); не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною за допомогою телефону та інтернет месенджерів; не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною у разі виїзду дитини за кордон або його виїздом за кордон та спілкуватися за допомогою телефону, електронної пошти інтернету включаючи програму Skype; бачитися з дитиною протягом щорічних весняних та осінніх канікул відповідно до річного навчального плану освітнього закладу, де навчається дитина, без можливої присутності матері дитини; бачитися з дитиною в інші святкові, неробочі дні та дні канікул включаючи день народження дитини - за попередньою домовленістю з матір'ю дитини, без можливо її присутності; бачитися з дитиною під час хвороби безперешкодно відвідувати дитину за місцем її фактичного знаходження (проживання). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] підтримала, просила задовольнити, зазначила, що після розірвання шлюбу відповідач забирав сина до себе додому, інколи син ночував у нього вдома, але одного разу стався випадок, коли відповідач [PERSON] забрав сина до себе додому та вживав спиртні напої, що призвело до нервового зриву у дитини. Після чого вона не дозволяла сину залишати ночувати у відповідача [PERSON] З 2014 р. відповідач до сина не приходить, не цікавиться його життям, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає у добровільному порядку, має значну заборгованість по аліментам, яку не погашає. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Зустрічну позовну заяву підтримав, просив задовольнити. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомила, що після розірвання шлюбу, донька з онуком [PERSON] до 2016 р. проживали у неї. [PERSON] утриманням дитини не займається, до сина не приходив, і з ним не спілкувався. Усі вихідні і дні канікул онук перебуває у її сім'ї і [PERSON] ніколи не намагався поспілкуватися з сином. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомила, що позивача і відповідача вона знає років десять. З 2013 р. [PERSON] з сином переїхала проживати до матері. На час коли [PERSON] проживала у матері, вона жодного разу не бачила щоб [PERSON] приходив до сина або спілкувався з ним. На сьогодні відповідач до [PERSON] також не приходить і з ним не спілкується. Також повідомила, що її чоловік є хрещеним [PERSON] і добре знає відповідача, бо він є його кумом. Декілька разів чоловік пропонував [PERSON] зателефонувати до позивача і поцікавитися, як справи у сина, але [PERSON] відмовився телефонувати. Зазначила, що відповідач до сина у садочок на випускний день не прийшов, він також не приходив до сина у школу і що після цього у хлопчика був нервовий зрив. На даний час [PERSON] про батька зовсім не згадує. Позивач не заперечує, щоб [PERSON] спілкувався з сином, але відповідач сам не приходить до дитини. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] зазначила, що [PERSON] знає з дитинства, а відповідача [PERSON] з часу сумісного проживання з [PERSON] У 2013 р. позивач з відповідачем перестали проживати разом. Після розлучення [PERSON] проживала у своїх батьків, тепер проживає від них окремо. [PERSON] до сина не приходить, матеріальної допомоги не надає. Він ніколи не телефонував до [PERSON] і не цікавився життям сина. Позивач ніколи не заперечувала, щоб відповідач мав спілкування з сином. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомила, що позивача знає по роботі близько семи років. Після розлучення з чоловіком у [PERSON] були фінансові проблеми, оскільки [PERSON] їй матеріально не допомагав. Відповідач не спілкувався з сином і навіть до нього не приходив. Коли [PERSON] ходив до дитячого садочка, або хворів вона допомагала позивачу, відповідач у цьому [PERSON] не допомагав. Вона не була проти того, щоб [PERSON] спілкувався з сином, але відповідач не приходив. [PERSON] іноді перебувала на роботі з сином, хлопчик спілкувався з нею, грався, але про батька ніколи не згадував. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомив, що [PERSON] він знає тривалий час. [PERSON] знає близько трьох років, з моменту, коли він став проживати з нею разом. На сьогодні він разом з позивачем займаються вихованням сина [PERSON]. За три роки їх сумісного проживання відповідач всього один раз телефонував до позивача. Аліменти на дитину не виплачує, з сином не спілкується. Батьки відповідача - тобто дідусь та бабуся до дитини теж не приходять і з онуком не спілкуються. Раніше відповідач забирав сина до себе, але стався випадок, коли [PERSON] забрав сина до себе додому і був у нетверезому стані, після цього у дитини був нервовий зрив і [PERSON] проходив курс лікування. Дитина пам'ятає той випадок і боїться батька. Відповідач не приходив до сина ні до дитячого садочка, ні до школи, з сином не спілкується. Позивач не заперечує, щоб [PERSON] спілкувався з сином, але той сам до сина не приходить. На сьогодні хлопчик питань щодо рідного батька не задає. На даний час він займається вихованням [PERSON], ходить до нього у школу, водить дитину до спортивної секції. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомила, що знає позивача по роботі. Хлопчик буває з мамою іноді на роботі і жодного разу про рідного батька ніколи не розповідав і не згадував. Батько дитини ніколи до [PERSON] не телефонував, до сина не приходив. Був випадок, коли [PERSON] виїздила з сином за кордон на відпочинок і розшукувала відповідача, щоб він надав дозвіл на виїзд сина, але знайти [PERSON] вона не змогла. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомила, що її син - відповідач, одружився з позивачем у 2007 р. У вересні 2009 р. народився онук [PERSON]. У 2013 р. син з невісткою стали проживати окремо. Невістка пішла проживати з сином [PERSON] до своїх батьків, її син [PERSON] прийшов проживати до неї. У 2013-2014 р. вони з сином забирали онука до себе і вони спілкувалися з дитиною. У 2015 р. між невісткою і сином сталася сварка, після цього [PERSON] не надавала змоги спілкуватися з [PERSON]. Вона також вказала, що вже як три роки її син - [PERSON] свої батьківські обов'язки не виконує, бо [PERSON] заперечує проти їх спілкування. На питання, чому відповідач не спілкується з [PERSON] з часу початку розгляду справи у суді про позбавлення його батьківських прав, відповідач відповіла, що відповідач не спілкується з сином, щоб його не травмувати. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомила, що [PERSON] і [PERSON] вона знає з 2006 р. Подружжя разом проживали з 2007 р. до 2014 р. Коли стали проживати окремо [PERSON] було десь три роки. Вона повідомила, що була свідком, коли [PERSON] передавав для дитини по одній тисячі гривень. На питання чи заперечує матір дитини бачитися з сином [PERSON], вона відповіла, що не знає. На питання чи намагався відповідач спілкуватися з сином і чи звертався він за допомогою з цього питання до інстанцій, вона відповіла, що не знає. Представник третьої особи Служби у справах дітей Сумської міської ради Ярмоленко М.М. проти задоволення позовних вимог не заперечував. Заслухавши думку сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що з 22.09.2007 р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.02.2015 р. шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми 01.12.2015 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 грн., щомісячно, на дитину, починаючи стягувати з 29.09.2015 р. і до досягнення дитиною повноліття. Згідно Довідки - розрахунку від 06.07.2018 р. № 18 Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми за період з 29.09.2015 р. по 06.07.2018 р. визначено аліментів на суму 33260 грн. 20 коп., за вказаний період сплачено боржником аліментів на суму 0,00 грн. Відповідно до психолого-педагогічної характеристики КУ Сумської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 ім. Героя України [PERSON] Сумської міської ради [PERSON] навчається у 2-Б класі. За час навчання зарекомендував себе як старанний, здібний учень. До уроків готується систематично, проявляє інтерес до навчання. Ввічливий, доброзичливий, працелюбний. Навчальний заклад відвідує регулярно, пропуски без поважних причин відсутні. Мама активно займається вихованням дитини, стежить за його успішністю, за побутовими умовами, харчуванням, одягом. Цікавиться життям сина у школі, допомагає йому з заняттями, виконує функцію моральної підтримки. Регулярно відвідує школу, спілкується з вчителями. З батьком, за час навчання [PERSON] в школі, контакту не було. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Стаття 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав передбачено ст.164 СК України. Зокрема, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до з роз'яснень, які містяться в пунктах 15 і 16 постанови ПВСУ № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до Висновку від 22.03.2019 р. Служби у справах дітей Сумської міської ради про можливість позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO], служба у справах дітей Сумської міської ради вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO]. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Встановлені судом факти свідчать, що [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, тобто умисно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню свого сина - [PERSON], [INFO], і свідомо нехтує ними, що є підставою для застосування до нього крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав. За таких обставин, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити - позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., у принципі 6 проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 3 ст. 4 Сімейного кодексу України (далі СК України) кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Судом достовірно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.02.2015 р. шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Права та обов'язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов'язків не впливає та обставина, що один із батьків або навіть вони обоє проживають окремо від дитини. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Виховання дитини відноситься до найважливіших питань життя сім`ї, тому має вирішуватися матір'ю та батьком спільно. Це загальне законодавче правило відповідає конституційним засадам рівності прав та обов'язків жінки і чоловіка. Правило ч. 2 ст. 157 СК України додатково підкреслює обов'язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов'язку прямо випливає зі статті 141 СК України. Праву того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов'язок того, з ким проживає дитина, не чинити йому перешкод у здійсненні свого права. З матеріалів справи вбачається, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] у зв'язку з наявними суперечностями з боку відповідача [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON], не звертався до Служби у справах дітей Сумської міської ради із заявою про визначення способу участі у вихованні сина у порядку ст. 158 СК України. Таким чином, суд не вбачає наявності перешкод зі сторони відповідача [PERSON] у спілкуванні позивача [PERSON] з сином [PERSON] та у його вихованні, тому зустрічний позов є передчасним та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved