Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому посилається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 18 березня 1994 року. 03 червня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сина виховує та утримує мати. Відповідач участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина не приймає. В серпні 2014 року відповідач пішов з дому та на контакт не виходив. 23 жовтня 2014 року [PERSON] подала заяву про розшук відповідача до Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області. У квітні 2015 року [PERSON] знайшли, а саме він зявився до відділу міліції, але на контакт з [PERSON] та дитиною він так і не вийшов, спілкування ігнорує, брати участь у вихованні та забезпеченні дитини не бажає. Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її духовний, фізичний, моральний розвиток. У звязку з чим позивач просить суд дозволити їй виїжджати з її малолітнім сином за межі України до досягнення дитиною повноліття без згоди та супроводу батька, для чого надати дозвіл на оформлення відповідних документів. Представник позивача надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та розгляд справи провести за її відсутності (а.с. 34). Відповідач до суду не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся шляхом направлення кореспонденції за місцем проживання, що є підставою для вирішення справи без його участі у заочному порядку. Представник третьої особи надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та розгляд справи провести за її відсутності (а.с. 31). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 18 березня 1994 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб (а.с. 11). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 10). На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2015 шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає разом з матірю та знаходиться на її утриманні. 23 жовтня 2014 року [PERSON] подала заяву про розшук відповідача до Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області. У квітні 2015 року [PERSON] знайшли, а саме він зявився до відділу міліції, але на контакт з [PERSON] та дитиною він так і не вийшов, спілкування ігнорує, брати участь у вихованні та забезпеченні дитини не бажає. Позивач просить суд дозволити їй тимчасово, в необмеженій кількості виїжджати з її малолітнім сином за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним 16 річного віку без згоди та супроводу батька, для чого надати дозвіл на оформлення відповідних документів. Згідно із ст. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків може здійснюватися на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки\~несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст. 155 СК України). Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до\~ст. 141 СК України\~\~ мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~\~ кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Посилання\~\~ позивача на ухилення відповідача від участі у вихованні дитини не є предметом перевірки у даній справі, а тому\~не\~можуть розглядатися як підстава для задоволення позову. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, і фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з нею. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на конкретний виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати одноразовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі, з визначенням його початку й закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. При цьому позивач не зазначила періоди таких виїздів, дані про країни та заклади, у які вона має намір вивезти дитину на відпочинок, що вказує на необґрунтованість заявлених вимог. Ураховуючи наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди і супроводу батька.\~\~\~\~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed