Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивач звернулася до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з цивільним позовом в інтересах малолітнього сина [PERSON] у якому просить позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідача судовий збір. Позовні вимоги мотивовані тим, що після розірвання шлюбу між сторонами у 2011 році і дотепер їх спільний син проживає разом із матір'ю в Італійській Республіці на підставі нотаріально посвідченої згоди відповідача. За цей час відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків та взагалі не цікавився життям сина: його успіхами у школі, проблемами. Також вказано, що відповідач сам не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], оскільки сам не вважає його своїм сином. Учасники справи будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час проведення підготовчого засідання, до суду не з'явились. Представник позивача [PERSON], повноваження якої підтверджуються довіреністю від 05.06.2018 року, надіслала клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача та підтримання заявлених позовних вимог. Відповідач надіслав до суду заяву про визнання заявлених позовних вимог та розгляд справи без його участі. Також від служби у справах дітей, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради надійшла заява про розгляд даної цивільної справи без участі їх представника, а також про підтримання заявлених позовних вимог у повному обсязі. Оскільки ніхто з учасників справи у підготовче засідання не з'явився, з урахуванням положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. Положеннями ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ч. 3 ст. 221 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України, крім іншого, обов'язком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Всебічно дослідивши наявні матеріали справи, встановивши характер спірних правовідносин, об'єктивно оцінивши допустимість, належність та достовірність доказів, наданих позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено фактичні обставини справи. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період часу з 03.11.2005 року по 16.05.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим повторно 01.12.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, та рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 06.05.2011 року. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON], який народився [INFO], [NUMBER], виданого повторно 08.04.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Черкаського районного управління юстиції у Черкаській області, його батьком вказано [PERSON], а матір'ю - [PERSON]. Відповідач 22.04.2013 року надав нотаріально посвідчену письмову згоду на виїзд його неповнолітнього сина [PERSON] на виїзд на постійне місце проживання до Італійської Республіки разом з матір'ю [PERSON]. Згідно письмових пояснень [PERSON], засвідчених консульським агентом Генерального консульства України в [PERSON], [PERSON] взагалі не приділяє уваги вихованню сина [PERSON], взагалі з ним не спілкується навіть у телефонному режимі, дитина не відчуває батьківської уваги. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 27.08.2018 року доцільно позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки він сам не заперечує щодо цього та ним не виконуються батьківські обов'язки. Водночас суд критично оцінює письмові пояснення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON], перекладених з італійської мови, наданих як показання свідків, оскільки вони не попереджались судом про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань, а суд позбавлений можливості безпосередньо перевірити факт особистого надання ними таких пояснень, допитати їх у судовому засіданні та пересвідчитись у реальній обізнаності щодо обставин справи. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Декларацією прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенцією про права дитини 20.11.1989 року, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, Сімейним кодексом України та Законом України «Про охорону дитинства». Положеннями ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 52 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 7-9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Одним із принципів Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. За змістом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Положеннями ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що батьки можуть позбавлятися батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК Україниправо на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.п. 15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно з положеннями ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику як джерело права. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини». Згідно змісту рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 року «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Враховуючи вказане та встановлені обставини, які свідчать про свідоме рішення [PERSON] щодо надання можливості його сину [PERSON] постійного проживати з матір'ю за межами території України, не маючи при цьому змоги відвідувати його та піклуватися про нього, що матиме наслідком позбавлення його фактичної можливості виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини та забезпеченні її потреб як побутового характеру, так і щодо фізичного та духовного розвитку, а також, що відповідачем не заявлено про факти порушення позивачем його права на спілкування та виховання сина, натомість подано заяву про визнання позовних вимог та відсутність заперечень щодо позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON], яку суд оцінює як небажання відповідача у подальшому виконувати батьківські обов'язки по відношенню до сина та відсутність між ними жодних зв'язків, які б свідчили про їх спорідненість, що вказує про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до аналізу змісту ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд, незалежно від наявності позовної вимоги щодо цього, одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відмова законного представника дитини у отриманні аліментів від особи, позбавленої батьківських прав, на думку суду, може бути виражатися як у активній формі - подання відповідної заяви, так і у пасивній формі - не заявлення відповідної позовної вимоги. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України враховує, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» законодавець установлюючи прожитковий мінімум на місяць для дітей відповідного віку розділяє їх лише на 2 групи: віком до 6 років та віком від 6 до 18 років. Прожитковий мінімум на одну дитину віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року становить 2 027 гривень. Станом на дату розгляду справи сину сторін виповнилося повних 11 років. Відповідно до ч. 3 ст. 77 СК України аліменти сплачуються щомісячно. Згідно ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи те, що відповідач не надав відомостей про його майновий стан, джерело доходів, стан здоров'я, наявність у нього інших утриманців, суд вважає за необхідне присудити аліменти на користь [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1 100 (одна тисяча сто) грн., які підлягають індексації відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які підлягають стягненню з відповідача щомісячно, з часу набрання даним рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття. При цьому, оскільки позивач у пасивній формі відмовилася від стягнення аліментів з [PERSON], якого суд позбавляє батьківських прав відносно [PERSON], суд вважає за необхідне зобов'язати [PERSON] у місячний строк з дня набрання даним рішенням суду законної сили відкрити особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України на ім'я [PERSON], [INFO], та повідомити його відповідачу, який має перераховувати на вказаний рахунок аліменти, визначені даним рішенням суду. Вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, що становить 384 грн. 20 коп., сплаченого позивачем при поданні позову відповідно до квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 17.01.2019 року № 0.0.1241235699.1, підлягають поверненню їй з державного бюджету, а інші 50 відсотків сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved