Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком на [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що за нею відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 485 від 18.03.2014 року зареєстровано право власності на житловий будинок, за адресою: [ADDRESS]. В даному будинку зареєстрований відповідач [PERSON], проте останні 14 років відповідач фактично проживає в іншому селі Великомихайлівка. Вважає, що відсутність відповідача в будинку, що належить їй на праві приватної власності, відсутність участі відповідача в утриманні даного житла - є безумовними підставами для визнання особи (відповідача) такою, що втратив право користування жилим приміщенням. На підставі викладеного позивач просить [PERSON] визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком на [ADDRESS], зняти відповідача з реєстрації в Покровському районному секторі державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за вказаною адресою. В ході розгляду справи позивач підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просила його задовольнити, з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував з підстав зазначених у письмовому запереченні на позовну заяву /а.с. 24/. Представник третьої особи - Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, заслухавши пояснення сторін, свідків, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що позивач є власником житлового будинку на [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину № 485, виданого 18.03.2014 року Покровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області /а.с. 6-7/. Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї [PERSON] від 1 жовтня 2014 року, складеного комісією у складі депутата Маломихайлівської сільської ради [PERSON], громадян [PERSON], [PERSON] - [PERSON] отримала як спадок після смерті чоловіка [PERSON] будинок у [ADDRESS]. У цьому ж будинку прописаний брат [PERSON] - [PERSON], який мешкає останні 14 років у с. Великомихайлівка з 13 травня 2000 року /а.с. 8/. Cвідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що являються родичами позивача та відповідача. Позивач отримала цей будинок у спадщину, будинок був побудований ще у 1985 році та належав чоловіку позивача [PERSON]. Проте відповідач проживав весь час за іншою адресою на [ADDRESS] у своїй першій жінки. За вказаним адресом відповідач не проживає з 2000 року, за комунальні послуги не сплачував. Відповідачем на підтвердження володіння, користування та розпорядження зазначеним будинком надано копії квитанцій від 15.07.2011 року, 13.08.2010 року та 06.05.2012 року з яких видно, що [PERSON] дійсно сплатив податок за землю. Проте, зазначені квитанції не мають доказового значення для вирішення цього спору, оскільки не містять посилання про те, за яку саме земельну ділянку сплачено податок за землю. Так само, згідно наданого відповідачем акту приймання в експлуатацію завершеного будівництвом житлового будинку та господарських будівель від 05.12.1989 року виданого на ім'я [PERSON], комісія вважала прийнятим в експлуатацію житловий будинок в [ADDRESS] (а.с. 30). Однак, даний акт не затверджений виконкомом Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, а тому не має законної сили. Аналогічно, згідно копії виписки з рішення № 25 від 26.04. (рік нечитабельний), дійсно [PERSON] було надано земельну ділянку для будівництва житлового будинку (а.с. 29). Однак, згідно виписки з рішення № 43 від 26.07.1989 року - Архівний витяг, дійсно [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку за адресою [ADDRESS], але № будинку будівництва в ньому не вказаний (а.с. 27). Згідно копії протоколу № 2 від 15.04.1989 року, дійсно [PERSON] була надана земельна ділянка для будівництва житлового будинку в с. Маломихайлівка, але адреса будівництва - не вказана (а.с. 26). Отже, позивач, відповідно до ст. 10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 57-59 ЦПК України, зазначені обставини, того, що у будинку за адресою: [ADDRESS], відповідач не проживає більше чотирнадцяти років, а лише зареєстрований в ньому. В зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований у зазначеному будинку, позивач не має можливості реалізувати своє право на розпорядження своїм майном. За приписами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як вбачається з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду) про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту ст. 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач, як встановлено судом, є власником житла, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 405 ЦК України. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування ним при його відсутності без поважних причин понад один рік. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації за цим приміщенням відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON], є обґрунтованим, доведеним належними доказами, дослідженими в судовому засіданні у справі, а тому підлягає задоволенню. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved