Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому, в остаточному варіанті (а.с.29) просить суд: 1. визнати договір банківського вкладу «НВУ «Піврічний» № 854191/2014 від 10.10.2014р. недійсним; 2. стягнути з відповідача на користь позивача 100 000 доларів США, які отримав відповідач на виконання правочину; 3. стягнути з відповідача на користь позивача завдані позивачу збитки у розмірі 100 000 доларів США; 4. стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 30 000 доларів США. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 10.10.2014р. між позивачем та відповідачем укладено договір банківського вкладу «НВУ «Піврічний» № 854191/2014, згідно якого позивач розмістила на рахунку в установі відповідача 100 000 доларів США. Вказаний договір банківського вкладу був укладений позивачем вимушено, а саме через те, що відповідач, який відмовився повертати депозитні кошти позивачу 09.10.2014 року, ввів в оману позивача, роз'яснивши позивачу, що, зможе повернути вказані кошти лише після укладання позивачем нового договору банківського вкладу. При цьому, відповідач ввів позивача в оману, не попередивши про свій фінансовий стан, а саме про своє фактичне банкрутство. Крім того, згідно ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» при укладанні спірного договору відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, що ввела споживача - позивача в оману шляхом ненадання позивачу достовірної інформації щодо фінансового стану відповідача. Враховуючи, що, відповідач навмисно ввів в оману позивача, просить суд, на підставі ст.ст.203, 230 ЦК України визнати договір банківського вкладу «НВУ «Піврічний» № 854191/2014 недійсним, стягнувши при цьому на підставі ч.2 ст.230 ЦК України з відповідача збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду. В судовому засіданні позивач підтримала позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Водночас, позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи за відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, за згодою позивача, відповідно до ст.224 ЦПК України, провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно наданої позивачем копії договору банківського вкладу «НВУ «Піврічний» № 854191/2014 від 10.10.2014р. (а.с.6), 10.10.2014р. позивач та відповідач уклали Договір банківського вкладу, за яким позивач розмістила в установі відповідача строковий вклад у розмірі 100 000 доларів США строком на 13-ть місяців з дня укладання договору з щомісячною виплатою процентів, для чого відповідач відкрив на ім'я позивача вкладний рахунок № [NUMBER]. Згідно п.1.7 вищевказаного договору, дата вимоги вкладником вкладу - 10 листопада 2015 року. Посилаючись на те, що, відповідач, при укладанні вищевказаного договору ввів в оману позивача щодо свого фінансового стану, а саме будучи фактичним банкрутом, не повідомив позивача про свій фінансовий стан, позивач просить суд визнати вищевказаний договір недійсним на підставі ст.230 ЦК України. Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно Висновків Верховного Суду України, викладених у рішенні, прийнятому за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення (постанова Верховного Суду України від 29 квітня 2014 р. у справі № 3-11гс14), обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Згідно умов спірного договору, позивач розмістила в установі відповідача строковий вклад у розмірі 100 000 доларів США, а відповідач зобов'язався виплачувати позивачу проценти на суму вкладу, та повернути вклад зі спливом встановленого договором строку, а саме 10 листопада 2015 року. Будь-яких доказів невиконання відповідачем умов вказаного договору - матеріали справи не містять, що, в свою чергу, спростовує твердження позивача про наявність умислу в діях відповідача. Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу, який би свідчив про наявність самого факту обману позивача відповідачем на час укладання спірного договору. При цьому, як вбачається зі змісту позову, підставою для звернення позивача за захистом своїх порушених прав є те, що, як зазначає позивач, відповідач не виконує умови спірного договору банківського вкладу. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з цим, згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно Висновків Верховного Суду України, викладених у рішенні, прийнятому за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-140цс13), відповідно до змісту статей 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). У разі перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, але ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. З вищенаведеного суд вбачає, що, у разі невиконання банком взятих на себе зобов'язань за договором банківського вкладу, чинним законодавством передбачена відповідальність банку за порушення грошового зобов'язання, яка може бути застосована судом при зверненні вкладника до суду із відповідним позовом. Таким чином, вирішуючи під час ухвалення даного рішення питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, а саме чи мав місце обман позивача з боку відповідача щодо фінансового стану останнього, суд дійшов висновку, що, позивачем в ході розгляду справи не доведено факт обману позивача відповідачем при укладанні спірного договору. Не встановлення судом самого факту обману позивача відповідачем свідчить про відсутність підстав для застосування судом норми ст.230 ЦК України і її наслідків, та, у подальшому дає підстави суду дійти висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, суд, приймаючи до уваги, що позивача звільнено від сплати судового збору, на підставі ч.2 ст.88 ЦПК України вважає необхідним компенсувати судові витрати за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed