Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який згодом уточнила шляхом збільшення позовних вимог та в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 30.11.2015 року у сумі 3 000 доларів США, проценти за користування грошовими коштами за період з 30 листопада 2015 року по 24 березня 2020 року у сумі 2 051,74 доларів США та 3% річних від простроченої суми у розмірі 380,95 доларів США, а всього 5 432,69 доларів США, у гривневому еквіваленті на день винесення рішення суду та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 30.11.2015 року вона надала відповідачу в борг 3 000 доларів США строком на один місяць (до 30 грудня 2015 року) про, що відповідач власноруч склав розписку та підписав її. Проте, відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання умов зазначеного договору позики, зокрема станом на сьогоднішній день не сплатив позивачці дані кошти, у зв`язку з чим у відповідача перед нею виникла заборгованість у розмірі 5 432,69 доларів США, яка складається з боргу у сумі 3 000 доларів США, процентів за користування грошовими коштами за період з 30 листопада 2015 року по 24 березня 2020 року у сумі 2 051,74 доларів США та 3% річних від простроченої суми у розмірі 380,95 доларів США, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, та від позивача в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, проти заочного розгляду справи не заперечує. До заяви також додала почтові квитанції, які підтверджують надіслання на адресу відповідача судової повістки та уточнених позовних вимог. (48, 49). Відповідач у судові засідання не з`являвся, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, шляхом надіслання ухвал та судових повісток на зареєстроване місце проживання та за місцем перебування, однак конверти повернулись до суду без вручення адресату. Також судом було здійснено оголошення про виклик особи на веб-порталі судової влади України. Відповідач в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки не подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 17, 18, 19, 24, 26, 28, 29, 32, 47). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з тим, що відповідач повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин неявки, відповідач не подав відзив та враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно власноруч написаної розписки від 30.11.2015 року, відповідач [PERSON] взяв у борг у позивачки [PERSON] із строком повернення до 30.12.2015 року 3 000 доларів США. Копія розписки додана до матеріалів справи та звірена з оригіналом в судовому засіданні головуючим по справі (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, при цьому істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно положень ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що складена та підписана ним розписка складає між ним та позивачем договір позики, що підтверджується його підписом в ній (а.с. 5). Згідно ст. 1049 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності ч. 1 ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак у встановлений позикою термін відповідач свої зобов`язання не виконав - не повернув борг, що призвело до виникнення перед [PERSON] заборгованості. З розрахунку заборгованості, складеного позивачем, згідно якого вона збільшила свої позовні вимоги, вбачається, що станом на 24.03.2020 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 5 432,69 доларів США, яка складається з боргу відповідно до розписки у сумі 3 000 доларів США, процентів за користування грошовими коштами за період з 30 листопада 2015 року по 24 березня 2020 року у сумі 2 051,74 доларів США та 3% річних від простроченої суми у розмірі 380,95 доларів США (а.с. 35-38). Згідно ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. При цьому, для цілей визначення розміру договору, який є процентним, вбачається, що відповідно п. 5 Розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України: неоподатковуваний мінімум доходів громадян, дорівнює сумі у розмірі 17 гривень. За таких обставин 50х17=850 грн. враховуючи, що сума позики складала суму більшу ніж, 850 грн., договір можна вважати процентним. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеної позивачем, в частині процентів за користування грошовими коштами за період з 30 листопада 2015 року по 24 березня 2020 року вона складає - 2 051,74 доларів США. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно частини 2 якої, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючи, що між 31.12.2015 р. та 24.03.2020 р. пройшло 1545 днів, 3% річних від суми 3 000 доларів США за даний період складає 380,95 доларів США, розрахунок якої також надано позивачем. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Окрім того, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом. З наведеного свідчить, що з [PERSON] слід стягнути суму боргу у розмірі 5 432,69 доларів США. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. З правової позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України зазначеного постановою суду від 21.12.2016 року, встановлено, що «за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.» У такому разі, слід визначити суму боргу в еквіваленті на грошову одиницю в гривні, за курсом встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення суду, який відповідно до роздруківки з сайту складає 26,8742 грн. за 1 долар США. 26,8742 грн. х 5 432,69 доларів США = 145 999,198 грн. ? 145 999,20 грн. Згідно квитанцій долучених до матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 830,71 грн. та комісія банку 15,00 грн. та за збільшення позовних вимог судовий збір у сумі 840,80 грн. з комісією банку у розмірі 17,16 грн. (а.с. 1, 40). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1703,67 грн.

Outcome: approved