Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 09.12.1967 року на підставі ордера № Б 60107 на жиле приміщення [PERSON] на сім`ю з 4-х осіб ( [PERSON] , його дружина [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] ) було надано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. 30.06.1979 року [PERSON] виїхала на постійне проживання до США. [INFO] помер [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Проте, 06.02.1996 року [PERSON] надала згоду на вселення (користування) та реєстрацію у спірній квартирі своєму сину [PERSON] , який є її (позивача) рідним дідом - батьком її матері [PERSON] . Як зазначає позивач, після смерті [PERSON] її дід [PERSON] залишився самотнім та запросив її разом з її дитиною для спільного проживання, на що вона погодилась і в червні 2013 року разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , вселилась до спірної квартири. З того часу вона стала постійно проживати у вказаній квартирі та вести з [PERSON] спільне господарство. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті вона продовжує проживати у спірній квартирі та її утримувати, сплачує квартирну плату та комунальні послуги, а також виконує всі інші умови договору найму житлового приміщення. Її дитина також проживає разом з нею та навчається у школі по місцю їх проживання. З урахуванням наведеного позивач вважає, що вона та її дитина набули право користування житловим приміщенням, оскільки тривалий час постійно в ньому проживали із наймачем та з його згоди, вели з ним спільне господарство та визнавались членами його сім`ї. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати за нею та [PERSON] , [INFO] , право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 20.10.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 13.11.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позову, вказуючи на те, що спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади м.Києва, а тому Деснянська районна в м.Києві державна адміністрація не є належним відповідачем, яким є Київська міська рада. Також, постановою Київського апеляційного суду від 04.12.2018 року у справі № 754/4777/17 за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави до [PERSON] позовні вимоги задоволено та витребувано у [PERSON] вказану квартиру на користь територіальної громади м.Києва. Оскільки було встановлено, що в спірній квартирі без правовстановлюючих документів проживають [PERSON] та іі малолітній син, відповідач звернувся до суду з позовом про їх виселення з незаконно займаної квартири. Представник відповідача зазначає про те, що ордер на спірну квартиру на [PERSON] не видавався, а вона сама має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Відміток щодо зняття позивача з реєстрації за вказаною адресою матеріали справи не містять. Крім того, відсутні жодні письмові докази того, чи надавав свою згоду покійний [PERSON] на вселення до спірної квартири своєї онуки. Крім того, в разі припущення, що позивач вселилась до квартири як тимчасовий жилець, то договір найму припинився в зв`язку зі смертю [PERSON] , а тому вона втратила право користування та підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення, оскільки зберігає реєстрацію за іншим місцем проживання, з яким вона зв`язок не втратила. Також, відсутня інформація щодо того, хто здійснював поховання [PERSON] , від чого він помер, чи є у нього інші спадкоємці, чому позивач не відкрила спадкову справу, якщо вважає себе онукою померлого [PERSON] . Позивачем не надано документу, який би засвідчував законність проживання її разом з дитиною у спірній квартирі, жодних рахунків по сплаті за комунальні послуги тощо. Заперечуючи проти позову, представник відповідача звернула увагу і на те, що позивачем не надано жодного підтвердження, що її мати [PERSON] дійсно є донькою покійного [PERSON] . Крім того, позивачем не зазначено, з якого часу їй стало відомо про існування судових рішень у справі № 754/4777/17. Враховуючи той факт, що кримінальне провадження щодо заволодіння спірною квартирою зареєстровано 08.09.2016 року, а позивач стверджує, що вселилась разом з сином до спірної квартири ще в червні 2013 року, то позивач не могла не знати про протиправність свого проживання у спірному житлі. Також, позивач не могла не знати, що правові підстави для її та її сина проживання у спірній квартирі припинились в день смерті єдиного наймача спірної квартири [PERSON] 19.06.2015 року, а тому позивачем пропущений строк для звернення до суду за захистом своїх прав, встановлений ст.257 ЦК України. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просить провести заміну неналежного відповідача - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації на належного - Київську міську раду та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 07.12.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив. У даній відповіді позивач зазначає про те, що вона не заперечує проти залучення в якості співвідповідача Київську міську раду. Щодо постанови Київського апеляційного суду від 04.12.2018 року у справі № 754/4777/17 про витребування спірної квартири у її матері [PERSON] , то позивач вказала, що її мати стала жертвою шахраїв, особисто вона участі в оформленні квартири не приймала, правовстановлюючих документів на квартиру не отримувала та ніколи їх не мала. Позивач наполягає на тому, що вона не була членом сім`ї [PERSON] і їй не було відомо про оформлення спірної квартири на ім`я матері. Відтак, на правовідносини її (позивача) вселення до квартири її дідуся в якості члена його сім`ї та набуття нею права користування цією квартирою встановлені вказаною постановою обставини не поширюються. Позивач стверджує, що факт родинних відносин між нею, матір`ю та дідусем підтверджується належними доказами. Щодо адреси її місця реєстрації, то вона ніколи не була і не є власником цього житла і залишила його одразу після закінчення школи, право користування ним вона не зберігає, участі в утриманні не приймає, а тому наявність її реєстрації за іншою адресою не позбавляє її права вимоги про визнання за нею та дитиною права користування спірним житлом. Також, позивач вважає, що після смерті [PERSON] правові підстави її проживання разом з дитиною у квартирі не припинились, оскільки з боку відповідача її дії по виконанню умов договору найму житлового приміщення не оскаржувались. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.12.2010 року замінено неналежного відповідача - Деснянську районну в м.Києві державну адміністрацію на належного відповідача - Київську міську раду, а також замінено процесуальний статус Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації на третю особу. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 27.07.2021 року до суду надійшла заяву представника третьої особи Зелінської Н.М. про застосування строку позовної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Представник відповідача та представник третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва», будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації Зелінська Н.М. позовні вимоги не визнала і просила відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надавши листа, в якому просить розглядати справу в його відсутність та постановити рішення з урахуванням інтересів дитини. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача та представників третіх осіб. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом і вбачається з постанови Київського апеляційного суду від 04.12.2018 року, на підставі рішення виконкому Московської районної ради №2271 від 02.12.1967 [PERSON] видано ордер №Б80187 від 09.12.1967 на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] . У подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської ради народних депутатів м.Києві від 27.02.1979 №109, у зв`язку зі смертю чоловіка [PERSON] , особовий рахунок на вищезазначену квартиру переоформлено на [PERSON] (дружина). З 06.02.1996 року у вказаній квартирі був зареєстрований [PERSON] (а.с.58). Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» будинок [ADDRESS] включений до переліку об`єктів прав комунальної власності територіальної громади міста Києва. [INFO] [PERSON] помер (а.с.18). Вищевказаною постановою Київського апеляційного суду витребувано у [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва квартиру [ADDRESS] . Розпорядженням Київської міської ради № 1307 від 24.07.2019 року спірну квартиру прийнято до комунальної власності територіальної громади м.Києва, на підставі чого проведено державну реєстрацію права власності (а.с.53, 54-55). Як вбачається з акту ЖЕД-301 від 21.12.2019 року, у спірній квартирі проживає позивач [PERSON] , [INFO] , разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] без реєстрації з червня 2013 року (а.с.16). Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просить визнати за нею разом з малолітнім сином право користування спірною квартирою, вказуючи на те, що вона вселилась до спірного житла як член сім`ї наймача з його згоди, тривалий час постійно проживає за цією адресою, несе витрати з утримання житла та належним чином виконує умови договору найму. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. За правилами частин 1-2 статті 61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із положеннями статті 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону вказує на те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Також необхідно зазначити, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний по суті висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 438/271/17 (провадження № 61-43019св18). Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, судом встановлено, що позивач та її дитина у спірній квартирі не були і не є зареєстрованими, а доказів того, що їх вселення відбулось зі згоди наймача квартири [PERSON] позивачем суду не надано. Позивач має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Так, до вищевказаного акту ЖЕД-301 суд ставиться критично, оскільки він не підтверджується іншими доказами по справі, а також складений зі слів сусідів, в тому числі і [PERSON] . Проте, допитаний в судовому засіданні [PERSON] в судовому засіданні вказав, що позивач проживала у спірній квартирі з 2007 року з дідусем та його жінкою і що дідусь помер в червні 2013 року. Відтак, з урахуванням вказаних суперечностей суд не може прийняти до уваги як вказаний акт, так і покази свідка. Інші докази, надані позивачем підстав вважати, що вселення позивача з дитиною до спірного житла відбулось зі згоди наймача не дають, а саме: копія заяви до школи № 212 Деснянського району м.Києва від 10.04.2017 року, довідка школи від 22.07.2019 року № 144 складені значно пізніше смерті [PERSON] та жодним чином не свідчать про наявність підстав для проживання позивача з дитиною у вказаній квартирі (а.с.19, 20). До наданого листа медичного закладу суд також ставиться критично, оскільки він не має ані номеру, ані дати. Крім того, зазначення у ньому про вибуття дитини з 06.2013 року за адресою: [ADDRESS] також не свідчить про законність набуття дитиною права користування житлом та наявність згоди наймача квартири на таке вселення. Крім того, відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б достеменно свідчили б, чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство тощо. Окремо суд звертає увагу на те, що позивачем належним чином не доведено факту того, що [PERSON] є її дідусем - батьком її матері [PERSON] . Так, з наданих копій свідоцтв про шлюб, про розлучення, про народження вбачається, що [PERSON] був батьком [PERSON] (а.с.15). Матір`ю позивача є [PERSON] (у 2015 році прізвище змінено з [PERSON] на [PERSON] ) (а.с.13). Однак, наявними доказами не підтверджується факт зміни прізвища [PERSON] на [PERSON] або [PERSON] . Відтак, суд приймає до уваги твердження представника третьої особи про те, що відсутні докази того, що [PERSON] дійсно є рідним дідом [PERSON] . Інших належних та допустимих доказів позивачем в обґрунтування своїх вимог не надано. Таким чином, суд вважає, що позивач не довела факту набуття нею та її сином права на користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, а тому суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При таких обставинах, зважаючи на все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу як окремо, так і в їх сукупності, суд відмовляє в задоволенні [PERSON] в повному обсязі. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст. ст.ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed