Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 29,0 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м., спільним майном подружжя. Поділити спільне майно подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 29,0 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. Покласти на [PERSON] та [PERSON] в рівних частках виконання зобов`язання за договором про іпотечний кредит №77.2/ІЖ-052.08.1 від 03.03.2008 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.09.2007 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, від якого вони мають сина [PERSON] , [INFO] . На даний час шлюб не розірвано, однак позов про розірвання шлюбу перебуває в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва. В період шлюбу сторонами за спільні сумісні кошти подружжя було придбано майно, а саме квартира [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру оформлено на відповідача. Вважає, що вона має право на 1/2 частину вказаної квартири в порядку поділу майна подружжя. Крім того, відповідно до іпотечного договору, укладеного 03.03.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та відповідачем, для придбання спірної квартири сторонами були отримані кредитні кошти в розмірі 428000,00 грн. Згідно договору поруки від 03.03.2008 року, позивач є поручителем за своєчасним виконанням відповідачем всіх зобов`язань за договором про іпотечний кредит №77.2/ІЖ-052.08.1 від 03.03.2008 року. На даний час, кредитором за договором про іпотечний кредит є Державна іпотечна установа. Залишок заборгованості за вказаним договором складає 383297,87 грн. Оскільки договір про іпотечний кредит №77.2/ІЖ-052.08.1 від 03.03.2008 року укладений між кредитором та відповідачем, спірне майно придбано сторонами в період шлюбу для потреб їх сім`ї, для сумісного проживання, при вирішенні питання поділу спірного майна є також доцільним вирішення питання про покладення на позивача та відповідача в рівних частках зобов`язань за договором про іпотечний кредит. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 08.01.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16.03.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи до суду не викликались. Дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15.09.2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Встановлено, що сторони за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі подружжя спільно набули наступне майно: квартира [ADDRESS] , загальною площею 29,0 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. Вказана квартира була зареєстрована за відповідачем [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03.03.2008 року та реєстраційним посвідченням №002424 від 20.03.2008 року. Також встановлено, що вказана квартира була придбана за кредитні кошти на підставі іпотечного договору №77.2/ІЖ-052.08.11 від 03.03.2008 року, укладеного між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] . Позивач [PERSON] є поручителем за виконання вищевказаного договору, що підтверджується договором поруки від 03.03.2008 року та відповідальність [PERSON] та [PERSON] є солідарною. На даний час кредитором за зобов`язанням за іпотечним договором є Державна іпотечна установа. Згідно інформації Державної іпотечної установи від 05.12.2019 року фактичний залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит №77.2/ІЖ-052.08.1 від 03.03.2008 року складає 383297,87 грн., строк дії договору до 03.02.2038 року. Позивач просила визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 29,0 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Також, позивач просила покласти на неї та відповідача в рівних частках виконання зобов`язань за іпотечним договором №77.2/ІЖ-052.08.11 від 03.03.2008 року, на що слід зазначити наступне. Згідно звіту про оцінку майна: однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість зазначеної квартири становить 701670,00 грн. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України). Як визначено статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна право відношення; припинення право відношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст. 13 Цивільного кодексу України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За положеннями статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ст. 368 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.ч.1, 2 ст. 369 ЦК України). Між тим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже, при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 07.09.2016 у справі №6-801цс16; від 12.10.2016 у справі №6-846цс16; від 07.12.2016 у справі №6-1568цс16). Визначаючи джерело походження коштів, за які було придбане майно, що є об`єктом поділу між сторонами, суд враховує те, що спірна квартири була придбана за спільні кошти подружжя, а відтак і набуте за них майно є об`єктом спільною сумісної власності подружжя і підлягає розподілу між сторонами. Крім того, відповідно до іпотечного договору №77.2/ІЖ-052.08.11 від 03.03.2008 року для придбання квартири [ADDRESS] відповідачем [PERSON] отримано кредитні кошти в сумі 428000,00 грн. Поручителем за вказаним договором є позивач [PERSON] , що підтверджується договором поруки від 03.03.2008 року. Відповідальність позивача та відповідача є солідарною. Дані обставини свідчать про те, що договір купівлі-продажу квартири від 03.03.2008 року укладено в інтересах сім`ї, за згодою позивача, а саме дружини [PERSON] . Жодних доказів про те, що спірне нерухоме майно було придбане не за спільні кошти подружжя не надано. Відповідно до вимог ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Статтею 65 СК України передбачено, що дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Як зазначено у ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. При цьому, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України) Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в частині, що не суперечить нормам чинного законодавства, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Беручи до уваги презумпцію статусу майна, набутого подружжям за час перебування їх у шлюбі, в контексті спірних правовідносин даної справи, судом не встановлено обставин, які б спростували презумпцію того, що нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності сторін. За таких обставин, таке майно підлягає поділу між сторонами. Крім того, у зв`язку з тим, що іпотечний договір №77.2/ІЖ-052.08.11 від 03.03.2008 року укладений між кредитором і відповідачем в інтересах сім`ї, спірне майно придбане ними в період шлюбу для потреб їхньої сім`ї, для сумісного проживання, при вирішенні питання поділу спірного майна є також доцільним вирішенням питання про покладення на сторін в рівних частинах виконання зобов`язань за іпотечним договором. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 3508,35 грн.

Outcome: approved