Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Позивач звернулась з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликалась на те, що 18.04.2008р. між нею та ВАТ «Універсал Банк» укладено кредитний договір № Bl3146 (кредит без відстрочення), відповідно до якого банк зобовязався надати їй кредитні кошти в сумі 50000 доларів США на строк до 01.04.2028р., а вона зобовязалась сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 11,5 % річних (базова процентна ставка), що нараховується на фактичний залишок заборгованості за кредитом, за фактичний період користування кредитними коштами. Зазначає, що на день укладення кредитного договору іноземний курс валюти становив 1 долар США за 5грн., після цього в різний час становив 8, 12, 30 грн. та на сьогоднішній день становить - 22грн., тому вважає, що існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла у звязку із чим її фінансовий стан значно погіршився, що в послідуючому позначилось на здоровї. Сам по собі розрахунок боргу є неправильним і незаконним. Послідуючі зміни до кредитного договору вносилися під тиском, мимо волі, а тому підлягаю визнанню недійсним і кредитний договір в цілому, а також договір іпотеки нерухомого майна, який є скритою для відповідача формою застави нежитлової нерухомості, про що свідчить відсутність посилання на це у кредитному договорі, хоч повністю випливає із нього. Крім цього, незаконна вимога від 16.06.2015р. та сплачені відсотки, штрафи та пеня підлягають зарахуванню в рахунок погашення тіла кредиту за кредитним договором, а тому є підтвердженням виконання умов договору в повному обсязі. Незаконною слід вважати також згоду кредитора на безспірне списання суми на підставі судового наказу Івано-Франківського міського суду від 22.09.2014р., який скасовано ухвалою від 22.05.2015р. Просила суд: визнати недійсними кредитний договір № Bl3146 від 18.04.2008р. та договір іпотеки нерухомого майна від 18.04.2008р.; визнати неправомірними дії та розрахунки по відсотках та пені щодо виконання договірних зобовязань по кредитному договору; визнати незаконною Вимогу від 16.06.2015р. про дострокову сплату безпідставних нарахувань, а також згоду на безспірне підписання суми на підставі судового наказу Івано-Франківського міського суду від 22.09.2014р. на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 12133,17грн. заборгованості за теплопостачання та судові витрати в розмірі 121,80грн. судового збору на користь держави; зобовязати відповідача сплачені відсотки, штрафи та пеню зарахувати в рахунок погашення по кредитному договору, а також стягнути з відповідача на її користь 700000грн. відшкодування моральної шкоди, судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись на викладені в заяві обставини, просили позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, однак надіслав на адресу суду письмове заперечення (а.с.111-114). Заслухавши позивача та її представника, враховуючи викладені представником відповідача в письмовому запереченні обставини, дослідивши всі наявні докази у справі, суд вважає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначено в ст. 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.ст. 204, 215 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, 18.04.2008р. між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № BL3146 (кредит без відстрочення) (а.с.6-9,10-11), згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 50000 доларів США, а позичальник зобовязувалася прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит в порядку та на умовах, зазначених у договорі на термін до 01.04.2028р. За користування кредитними коштами у межах строку кредитування, визначеного договором встановлена процентна ставка в розмірі 11,5 % річних. Також між сторонами 18.04.2008р. укладено договір іпотеки (нерухомого майна - нежитлової нерухомості. (а.с.12-13). Вказані договори позивач просила визнати недійними з підстав, зазначених у позові, які і визнати неправомірними дії та розрахунки по відсотках та пені щодо виконання договірних зобовязань по кредитному договору. В той же час позовні вимоги в цій частині суд вважає необґрунтованими, оскільки сам факт укладення, підписання та отримання кредиту позивачем не оспорюється, жодних доказів того, що послідуючі зміни до кредитного договору, в тому числі щодо збільшення відсоткової ставки, вносилися банком під тиском, мимо волі [PERSON], не подано, більше того, в матеріалах справи відсутні будь-які додаткові до оспорюваного кредитного договору та відповідно договору іпотеки - угоди, тому такі посилання останньої є голослівними. Позивачем не подано розрахунку боргу за оспорюваним договором, який вона вважає неправильним і незаконним. При цьому суд звертає увагу на те, що в провадженні Івано-Франківського міського суду є цивільна справа № 344/16699/15-ц за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за оспорюваним кредитним договором, де відповідно розрахунок заборгованості і буде предметом судового дослідження. Не заслуговують на увагу також посилання позивача на відсутність у відповідача відповідного дозволу та ліцензії для надання кредитних коштів громадянам в іноземній валюті, оскільки такі спростовується надісланими представником відповідача письмовими доказами (а.с.116-118), тому здійснення відповідачем вказаних вище операцій у валюті не суперечило вимогам чинного законодавства України. Крім цього, зазначені вище позовні вимоги є безпідставними, оскільки жодної правової підстави, передбаченої чинним законодавством України, в судовому засіданні встановлено не було. Позовні ж вимоги [PERSON] про визнання незаконною Вимогу від 16.06.2015р. про дострокову сплату безпідставних нарахувань, а також згоду відповідача на безспірне підписання суми на підставі судового наказу Івано-Франківського міського суду від 22.09.2014р. на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 12133,17грн. заборгованості за теплопостачання та судові витрати в розмірі 121,80грн. судового збору на користь держави, а також зобовязання відповідача сплачені відсотки, штрафи та пеню зарахувати в рахунок погашення по кредитному договору також до задоволення не підлягають, оскільки жодного доказу в обґрунтування таких вимог [PERSON] та її представником суду не подано, при цьому суд вважає, що в даному випадку стороною позивача не вірно вибрано спосіб захисту порушених на її думку прав у розумінні ст. 16 ЦК України, а також зауважує, що скасований ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22.05.2015р. судовий наказ, виданий за заявою ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги теплопостачання в сумі 12133грн. та судового збору в сумі 121,80грн., до виконання не підлягає. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 700000грн. моральної шкоди, то слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а згідно ч. 2 цієї статті, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями), визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Однак, позивачем та її представником жодним належним та допустимим доказом не доведено зазначених вище обставин, які підлягають обовязковому зясуванню при вирішенні спору в цій частині, зокрема факту заподіяння діями (бездіяльністю) відповідача їй моральних страждань та протиправності таких дій (бездіяльності) її заподіювача, тому її вимоги в цій частині також слід вважати необґрунтованими та безпідставними. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та недоведеними в судовому засіданні належними та допустимими доказами, відтак в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Універсал Банк» в особі Івано-Франківського відділення № 1 слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed