Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. З відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 25.09.2013 р. шлюб між ними розірвано. Від шлюбу народилося двоє дітей: дочка [PERSON] - [INFO] та син [PERSON] - [INFO] Позивач неодноразово усно зверталася до колишнього чоловіка [PERSON] про надання дозволу на оформлення проїзних документів для виїзду на відпочинок із дітьми за кордон. При цьому [PERSON] постійно відмовляв у наданні такого дозволу. [PERSON] 18.07.2014 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення направила відповідачу письмову заяву про надання дозволу на виїзд дітей за кордон. Проте, даного листа відповідач свідомо на пошті не одержав. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, зовсім не цікавиться їх фізичним та духовним розвитком, здоров'ям, не зустрічається з ними. Також відповідач не надає і матеріальної допомоги на утримання дітей. Позивачка одноосібно займається вихованням та утриманням дітей і здійснює це на належному рівні. Мати позивачки проживає за кордоном. Для загального розвитку дітей та з метою оздоровлення позивач має можливість повезти дітей за кордон для відпочинку, забезпечуючи тим самим належний рівень оздоровлення та проживання дітей, проте, для виготовлення на ім'я дітей проїзного документу за кордон потрібна письмова нотаріально посвідчена згода батька дитини. Отримати таку згоду від батька позивачка не може. Тому вона змушена звернутися до суду та просить надати дозвіл на виготовлення проїзних документів та тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька дочки [PERSON] - [INFO] та сина [PERSON] - [INFO]. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених в самому позові. Додатково наголосив, що відповідно до Конституції України, Сімейного кодексу України, Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Позивачка має можливість поїхати з дітьми за кордон з метою їхнього оздоровлення, відпочинку та культурного збагачення. Зокрема, позивач має можливість поїхати у наступні країни: Чехія, Болгарія, Німеччина, Канада. Водночас представник позивача визнав, що на даний момент не володіє інформацією про те, в яку саме країну і в який час позивачка має намір поїхати із дітьми. Також представник позивача зазначив, що відповідач хоч і сплачує аліменти, але не приймає участі у додаткових витратах на утримання дітей. Неодержання відповідачем рекомендованого листа свідчить про небажання батька дати згоду на виїзд дітей за кордон. При цьому така позиція відповідача суперечить інтересам дітей. Тому представник позивача просить позов задоволити та надати дозвіл на виготовлення проїзних документів та тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька дочки [PERSON] та сина [PERSON] до досягнення дітьми повноліття. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали. Відповідач суду пояснив, що з позивачкою вони прожили разом 15 років. Після розірвання шлюбу він постійно цікавиться дітьми, спілкується з ними. Так, з дочкою бачиться до 5 разів на тиждень, а з сином - 2-3 рази на тиждень. Відповідач не тільки вчасно сплачує аліменти, але і додатково дає дочці гроші. Відповідач зазначив, що не може дозволити виїзд дітей за кордон, оскільки рідні брат, сестра і мати позивачки виїхали на постійне проживання у Канаду. А, тому, існує ймовірність, що позивач із дітьми виїдуть на постійне місце проживання за межі України, і тоді він не зможе бачитися із дітьми. Крім того, відповідач пояснив, що позивачка із проханням про надання дозволу на виїзд дітей за кордон до нього не зверталася. За місцем реєстрації він не проживає, а, тому, відповідно, листа від позивачки він не отримував. Зауважив, що може дозволити виїзд за кордон спочатку однієї дитини, а потім іншої, що буде гарантією того, що діти повернуться в Україну. Відповідач наголосив, що може самостійно створити умови для відпочинку та оздоровлення дітей на території України в літній період. Тому, просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача додатково зазначила, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими, документально не підтвердженими. Так, долучений до матеріалів справи висновок служби у справах дітей має виключно рекомендаційний характер. Також позивач не надала ні туристичної путівки, ні запрошення на підтвердження, в яку саме країну, і конкретно на який період вона має намір поїхати із дітьми. Крім того, дозвіл на виїзд за кордон може мати разовий характер, а вимоги позивача про надання дозволу на виїзд дітей за межі України без визначення його початку і закінчення суперечать вимогам чинного законодавства. А, тому, представник відповідача просить відмовити в задоволення позову. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що згідно з висновком служби у справах дітей Калуської міської ради, орган опіки та піклування вважає за доцільне надати згоду на виїзд малолітніх [PERSON] та [PERSON] без згоди батька. Водночас, представник третьої особи визнала, що позивачка на засідання органу опіки та піклування не подавала документів на підтвердження свого матеріального становища та можливості забезпечити належні умови проживання дітей за кордоном. Також, позивач не подавала і медичних документів про необхідність оздоровлення дітей за межами України. Водночас, представник третьої особи просить врахувати інтереси дітей та надати дозвіл на виїзд [PERSON] та [PERSON] без згоди батька. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 25.09.2013 р. шлюб між ними розірвано (а.с. 6-7, 65). Від шлюбу народилося двоє дітей: дочка [PERSON] - [INFO] та син [PERSON] - [INFO] (а.с. 8-9, 66-67). Діти проживають разом з матір'ю, про що свідчить довідка КП «ЖЕО №4» від 01.10.2014 року (а.с. 68). Відповідач справно сплачує аліменти на утримання свої неповнолітніх дітей, про що свідчить довідка ВДВС Каулського МРУЮ (а.с. 68) Частиною 4 ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, здійснюється, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За вимогами п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи положення ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, відповідно до яких батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, суд вважає, що відповідач наділений правом особисто виховувати дітей в порядку, встановленому йому відповідними державними органами. Також, суд враховує право відповідача на спілкування з дітьми, встановлене ст. 153 Сімейного кодексу України, згідно з яким мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, зокрема обмежене положеннями ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Водночас, суд враховує, що позивачем, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надано документів (туристичну путівку, запрошення, тощо) на підтвердження, в яку саме країну та конкретно на який період позивач має намір поїхати із дочкою [PERSON] та сином [PERSON] і в яких умовах проживатимуть малолітні діти. Виходячи з цього, суд вважає обґрунтованими побоювання та переживання батька щодо безпеки дітей під час перебування за кордоном. Також позивачем не доведено мети поїздки за кордон, так як з матеріалів справи не вбачається, що діти потребують оздоровлення за межами України. Таким чином, суд у відповідності до ч. 6 ст. 19 СК України не погоджується з висновком служби у справах дітей Калуської міської ради від 10.11.2014 року про доцільність виїзду за кордон малолітніх [PERSON] та [PERSON] (а.с. 62), оскільки, він є недостатньо обґрунтованим. При таких обставинах суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову про надання дозволу на виїзд за кордон малолітніх [PERSON] та [PERSON] без зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Крім того, багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. Ч. 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищенаведеного, ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, ст. 53 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст.ст. 3, 151, 153, ч. 2 ст. 155, ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України, ст.ст. 15-16 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed