Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідачів про визнання договору дарування удаваним та переведення прав і обовязків покупця. Позов мотивує тим,що вона є власником 1/3 квартири №5, в будинку №31 на вул. К.Левицького в м.Львові. Власником 1/9 вказаної квартири була відповідач [PERSON]. 29 березня 2017 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування згідно умов якого новим власником 1/9 частини вказаної вище квартири став відповідач [PERSON]. Вказує,що відповідачем [PERSON] в присутності гр. [PERSON] було повідомлено про те,що відповідачу [PERSON] він грошові кошти за спірну частку квартири. Тому вважає даний правочин удаваним з огляду на його оплатний характер. Вважає, що фактично між відповідачами укладено договір купівлі продажу частини квартири, оскільки на підставі оспорюваного правочину відповідач [PERSON] отримав у власність частину квартири, натомість відповідач [PERSON] отримала за відчуження нерухомості грошові кошти. Стверджує,що укладаючи між собою договір дарування частини квартири,відповідачі фактично приховали інший правочин, а саме договір купівлі-продажу частини квартири, який вони насправді вчинили, внаслідок чого були порушені її права як співвласника квартири, який має переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності. Тому з врахуванням наведених вище мотивів просить визнати удаваним договір дарування частини квартири від 29.03.2017 року, реєстровий номер 924, посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою [PERSON]; застосувати до правовідносин,що виникли норми ст.235,362 ЦК України та перевести права і обов»язки покупця за договором дарування частини квартири від 29.03.2017 року, реєстровий номер 924, посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою [PERSON], на неї, [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні наведеним мотивам позову, просили позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про день та час судового розгляду справи була повідомлена належним чином, скерувала до суду заяви про проведення судового розгляду справи в її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, з невідомих суду причин, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на\~позовну заяву\~або клопотання\~про відкладення\~розгляду справи\~не подав. Враховуючи представлені докази, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності, проти чого позивач та її представник не заперечили. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явилась, згідно поданих нею письмових пояснень, останній належить 2/9 частки квартири №5 в будинку №31 на вул.К.Левицького в м.Львові, позивачу, яка є її дочкою належить 1/9 частка даної квартири. Вказує,що з огляду на оплатний характер оспорюваного договору дарування, вважає,що між відповідачами насправді було укладено договір купівлі- продажу, проте даний договір був оформлений у вигляді договору дарування виключно з метою позбавлення її та позивачки переважного права на купівлю спірної частки квартири. Тому вважає,що позов підлягає до задоволення. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав,що 07 грудня 2017 року в його присутності відповідач [PERSON] повідомив, що між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування частини квартири №5, що знаходиться у місті Львові по вул. К.Левицького, будинок 31 у розмірі 1/9, на підставі якого він отримав у власність зазначену квартиру, натомість ним було передано відповідачу [PERSON]В, грошові кошти за набуту ним у власність частину квартири. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступних висновків. В судовому\~засіданні встановлено,що\~позивач [PERSON]\~(дошлюбне\~прізвище [PERSON])\~[PERSON]\~є співвласником квартири №5, в будинку №31 на вул. К.Левицького в м.Львові на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №18404 від 11 квітня 1994 року, виданого відділом приватизації міської адміністрації (а.с.13). Згідно договору дарування частини квартири від 29 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Звернигородського району Черкаської області, відповідач [PERSON] подарувала,а відповідач [PERSON] прийняв в дар 1/9 частину трикімнатної квартири №5 в будинку №31, що знаходиться по вул. К.Левицького в м.Львові (а.с.11-12). Відповідно до\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Приписами ч. 1 ст.\~718, ч. 2 ст.\~719 ЦК України\~встановлено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до\~ст. 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій сторона (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Звертаючись до суду з даним позовом позивач [PERSON] вважає, що насправді між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було вчинено договір купівлі-продажу, а сторонами договору нотаріально посвідчено укладання договору дарування з метою приховування цього правочину. \~ \~ \~ \~Отже, предметом спору є\~визнання удаваним договору дарування\~від 29 березня 2017 року, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] Відповідно до\~ст. 235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року при розгляді справи за N 6-1026цс16. Крім того, у п. 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів\~\~\~недійсними»\~роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Як зазначено в узагальненні Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 р. спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Оскільки згідно із ч. 1 ст.\~202, ч. 3 ст.\~203 ЦК України\~головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Відповідно\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права;2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов'язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог\~статті 81 ЦПК України\~позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Так,\~у судовому\~засіданні позивач\~та її\~представник як\~на доказ\~того,що\~ спірний\~договір дарування\~ є\~удаваним посилались\~лише на\~покази свідка\~[PERSON],\~який показав\~суду,\~що в\~його присутності відповідач [PERSON] повідомив, що між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування частини квартири №5, що знаходиться у місті Львові по вул. К.Левицького, будинок 31 у розмірі 1/9, на підставі якого він отримав у власність зазначену квартиру, натомість ним було передано відповідачу [PERSON]В, грошові кошти, разом з тим суд критично оцінює покази даного свідка та не приймає їх до уваги, оскільки останній повідомив, що про факт передачі грошових коштів за вказану вище частку в квартирі йому відомо з слів відповідача [PERSON], що не є належним та допустимим доказом того, що факт передачі грошових коштів за відповідну частку квартири мав місце. Крім цього, в судовому засіданні не знайшло підтвердження, що сторони договору дарування свідомо, з певною метою отримання користі, уклали договір, який не відповідав насправді встановленим між ними правовідносинам. Також, на підтвердження факту укладання між сторонами договору купівлі-продажу позивачем не надано належних та допустимих доказів сплати обдарованим, відповідачем [PERSON] дарувальнику [PERSON] певної грошової суми за отримане майно. За таких обставин суд ставить під сумнів, що внутрішня воля сторін при укладенні даного правочину була направлена на укладання договору купівлі-продажу. Під час розгляду справи позивач та її представник не довели, що сторони спірного договору умисно оформили договір дарування, щоб приховати договір купівлі-продажу і такий зовнішній вияв правочину став наслідком навмисних дій його учасників, їх змови з метою одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Враховуючи наведені і встановлені судом обставини, відсутністю зі сторони позивача та її представника належних і допустимих доказів на підтвердження позову, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позов не підлягає задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню з відповідачів, поверненню підлягає сплачені позивачкою на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 57\~000 грн.

Outcome: dismissed