Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11 травня 2007 року. При оформлені договору дарування не було вирішено питання с земельною ділянкою. В договорі дарування було зазначено, що відчужуваний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м. Власником земельної ділянки за адресою [ADDRESS] є [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. [INFO] [PERSON] померла, про що в книзі реєстрації смерті 18 червня 2007 року зроблено відповідний запис № 0972. В зв'язку з вищенаведенним просила суд, припинити право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м. для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою [ADDRESS]. Також просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, необхідної для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою [ADDRESS], що належить їй на підставі договору дарування від 11 травня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори, реєстр № 3-922. В судове засідання позивач не з'явилась, про час, день та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, та пояснила, що власником земельної ділянки, є [PERSON], яка померла [INFO]. При даруванні будинку, питання про передачу земельної ділянки не виникло. На підставі ст. 377 ЦК України, до особи яка придбала житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якому він розміщений, без зміни його цільового призначення. Після отримання права власності на житловий будинок, земельна ділянка не змінила свого цільового призначення . Представник відповідача Торбенко Є.В. в судовому засіданні, не заперечував проти задоволення позовних вимог, та пояснив, що на підставі ст. 120 ЗК України та ст.377 ЦК України, [PERSON] має право на визнання за нею права власності на земельну ділянку. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, давши оцінку наявним доказам, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Статтею 377 ЦК України, встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 11 травня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Аббасовим Е.І., [PERSON] подарувала [PERSON] ? частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.5). Земельна ділянка за адресою [ADDRESS], належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.8). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки на підставі договору дарування від 11 травня 2007 року позивачу належить право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] , відчужувана частина житлового будинку розташована на земельній ділянці площа якої 1000кв.м. то до позивача, відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок. Таким чином, встановлено, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved