Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Експертиза дорожнього сервісу» і з врахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог просила суд визнати її звільнення з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України незаконним та поновити на роботі в Державному підприємстві «Експертиза дорожнього сервісу» на посаді старшого інспектора з контролю за виконанням доручень відділу організації виробництва та інвестиційної діяльності, стягнути з підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 18.12.2013 р., виходячи з розміру посадового окладу 1856 гривень, в суми 11 410 гривень 74 копійки, зобов»язати відповідача вчинити всі необхідні дії та подати всі необхідні документи до органів соціального страхування щодо зарахування періоду відпустки [PERSON] для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до стажу роботи та страхового стажу, а також відповідно до положень ст..367 ЦПК України просила допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вона працювала старшим інпектором з контролю за виконанням доручень відділу організації виробництва та інвестиційної діяльності ДП «Експертиза дорожнього сервісу» з 03.01.2010 р.. З 11.10.2010 р. по 13.02.2011 р. вона знаходилась у відпустці у зв»язку з вагітністю та пологами. В подальшому їй була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 17.12.2013 р. її дитині виповнилось три роки і вона повинна була приступити до виконання обов»язків, однак дізналась, що відповідно до наказу від 01.07.2011 р. № 24 її було звільнень з 05.07.2011 р. за п.1 ст.40 КЗпП України в зв»язку з ліквідацією підприємства. Однак, як зазначає позивач, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ДП «Експертиза дорожнього сервісу» не перебуває в стані припинення, не ліквідовано і продовжує працювати. Зазначеним звільненням позивач вважає порушені її трудові права, оскільки відповідно до положень ст.ст.179, 184 КЗпП України звільнення жінок, які мають дітей віком до трьої років не допускається, кірм випадків повної ліквідації підприємства з обов»язковим працевлаштуванням. Оскільки зазначені вимоги не були дотримані відповідачем позивач просить задовольнити її позовні вимоги. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що підприємство не було ліквідовано, продовжує працювати, не виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб підприємців, в зв»язку з чим звільнення [PERSON] є незаконним. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, повідомлявся судом про місце і час судового розгляду за місцем реєстрації юиридчної особи відповідно до положень ст..ст.74, 76 ЦПК України. Судова повістка повернулась до суду за закінченням терміну зберігання. На підставі положень ст..ст. 224-226 ЦПК України суд, за згодою представника позивача, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність представника відповідача і постановити заочне рішення. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала старшим інпектором з контролю за виконанням доручень відділу організації виробництва та інвестиційної діяльності ДП «Експертиза дорожнього сервісу» з 03.01.2010 р. Відповідно до наказу № 61-к від 11.10.2010 р. позивач з 11.10.2010 р. по 13.02.2011 р. знаходилась у відпустці у зв»язку з вагітністю та пологами. В подальшому їй була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. З 14.02.2011 р. по 17.12.2013 р. [PERSON] на підставі наказу № 7-к від 14.02.2011 р. була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. На підставі наказу від 01.07.2011 р. № 24 [PERSON] було звільнень з 05.07.2011 р. з займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України в зв»язку з ліквідацією підприємства. Відповідно до ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно з ч.3 ст.184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов»язковим працевлаштуванням. Судом встановлено, що позивач була звільнена з посади в зв»язку з ліквідацією підприємства з 05.07.2011 р. На час її звільнення дитині не виповнилось 3-х років. В ході розгляду справи встановлено, що позивачу з боку відповідача будь-яких пропозицій щодо працевлатування у встановленому законом порядку не надавалось, а [PERSON] не відмовлялась від працевлаштування, оскільки будь-яких доказів на спростування зазначених обставин суду не надано. Крім того, відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юиридчних осіб та фізичних осіб-підприємців Державне підприємство «Експертиза дорожнього сервісу» не ліквідоване, не перебуває в стані припинення. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] без працевлаштування і в зв»язку з відсутністю підстав, які слугували причиною її звільнення, є порушенням установленого порядку звільнення, що викликає відповідальність винної особи відповідно до діючого законодавства про працю. З огляду на викладені обставини вимоги позивача про визнання її звільнення незаконним та поновлення на роботі є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. За правилами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. При визначені розміру середньої заробітної плати, яка повинна бути стягнута на користь позивача, суд керується нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, згідно якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. В зв»язку з цим суд не може прийняти за основу розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який наданий позивачем, оскільки вона при визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню, виходила із добутку середньоденного заробітку помноженого на кількість календарних днів, а не робочих днів, що не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. Відповідно до наданої підприємством довідки про доходи позивача, її посадовий оклад становив 1856 гривень. Середньоденна заробітна плата позивача становить 61,02 гривні. Оскільки термін вимушеного прогулу з 18.12.2013 р. по 23.06.2014 р. становить 138 днів, середня заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача за даний період, становить 8420 гривень 76 копійок. Не можуть бути задоволені вимоги позивача про зобов»язання відповідача вчинити всі необхідні дії та подати всі необхідні документи до органів соціального страхування щодо зарахування періоду відпустки [PERSON] для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до стажу роботи та страхового стажу, оскільки, на думку суду, на момент звернення до суду зазначене право позивача з боку відповідача не є порушеним, а захист права на майбутнє не передбачено вимогами чинного законодавства. З огляду на викладені обставини, оцінюючи всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд може допустити негайне виконання рішення у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial