Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів. В обґрунтування вимог позову [PERSON] зазначає, що з відповідачем у справі вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2006 року. Від шлюбу подружжя має малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу позивач зазначає фактичне припинення шлюбних відносин, втрату відчуття любові, поваги та підтримки між подружжям. Відповідач виїхав на постійне місце проживання за кордон, спільне господарство подружжям не ведеться з травня 2011 року. Оскільки відповідач вже протягом двох років не відвідував Україну, взагалі не спілкується з сином, не бере участі у його вихованні, не надає матеріальної допомоги дитині, позивач вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] разом з нею. У зв'язку з тим, що відповідач є громадянином Канади, проживає в іншій країні і відслідковувати його дохід з метою стягнення аліментів, визначених у частці від доходів, буде досить складно, позивач просить суд стягнути з відповідача на утримання сина аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 8 000 грн. Посилаючись на викладене, норми сімейного та цивільно-процесуального законодавства, вважаючи подальше збереження сім'ї неможливим, позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачем, визначити місце проживання сина [PERSON] з матір'ю та стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього [PERSON] аліменти в розмірі 8 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В ході розгляду справи представник позивача відмовився від позову в частині стягнення аліментів (а.с. 69). Інші вимоги позову підтримав. Ухвалою суду від 03.02.2014 року позов [PERSON] в частині стягнення аліментів залишено без розгляду (а.с. 70). Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Визнавши матеріали справи достатніми для вирішення позову, суд розглядає справу без участі відповідача та вважає правильним у відповідності до статті 224 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення. Представник позивача проти постановлення у справі заочного рішення не заперечував. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29.04.2006 року. Шлюб зареєстровано Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї (а.с. 7). Від шлюбу подружжя має сина [PERSON], [INFO] (а.с.8). Представник позивача зазначає, що подружнє життя сторін не склалося та наполягає на розірванні шлюбу. Як вбачається з офіційної заяви відповідача від 03.03.2011 року, він проживає за кордоном, що дає підстави для висновку про відсутність спільного господарства у подружжя (а.с.16-17). Вказані обставини вказують на формальність шлюбу сторін у справі, а його збереження призведе лише до порушення прав позивача та відповідача. Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Згідно ст. 63 вказаного закону, припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Враховуючи те, що останнім спільним місцем проживання подружжя було м. Київ, а також ту обставину, що позивач і на даний час проживає в Україні, суд вважає правильним застосувати до даних правовідносин норми Сімейного кодексу України. Частиною 3 ст. 56 СК України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи наведене, суд вважає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з характеристики позивача від 09.04.2013 року, наданої ПІІ «ТНК-Україна», [PERSON] характеризується як гарний працівник, шкідливих звичок не має (а.с. 23). По місцю проживання також має позитивні відгуки (а.с.24). Судом встановлено, що позивач має стабільний дохід, достатній для забезпечення необхідних умов проживання та повноцінного розвитку дитини (а.с. 22). Приймаючи рішення в цій частині, суд враховує позицію Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, якою було надано висновок на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] (а.с. 65-66). Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання сина [PERSON] разом з нею. На підставі викладеного і

Outcome: approved