Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 46356 грн. 63 коп., яке складається з вартості відновлювального ремонту автомобіля в розмірі 45556 грн. 63 коп. та вартості експертного дослідження в сумі 800 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.07.2012 року близько 14 год. 00 хв. на перехресті вулиць Кульпарківська-Перфецького в м.Львові відбулася дорожня транспортна пригода за участю її автомобіля [NUMBER], 2011 року випуску, під керуванням винного водія [PERSON], внаслідок чого було пошкоджено її транспортний засіб. Оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди її автомобіль було застраховано у ПрАТ СК «ВУСО» на підставі укладеного між нею та відповідачем договору добровільного страхування наземного транспорту від 24.02.2011 року № 182208-02-14-01, і умовами договору було передбачено відповідальність страховика за заподіяну шкоду застрахованому автомобілю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за умови, що особа винна у скоєнні ДТП водій застрахованого транспортного засобу, вона звернулася із заявою до відповідача про виплату страхового відшкодування. Однак листами від 07.09.2012 року та 22.11.2012 року відповідачем її повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування у звязку із несвоєчасним поданням нею усіх необхідних документів для виплати страхового відшкодування. Вважає таку відмову незаконною, оскільки нею було порушено строки подачі заяви про виплату страхового відшкодування з поважних причин, які полягали у тому, що графік трудового розпорядку відділення страховика та її місця праці співпадав, що в свою чергу позбавляло її можливості своєчасно подати таку заяву. В той же час вказала, що невідкладно після настання дорожньо-транспортної пригоди нею було повідомлено страховика та на місце події виїжджав уповноважений представник страховика з участю якого було зафіксовано страховий випадок. В подальшому нею було представлено усі необхідні документи для здійснення страхового відшкодування, а тому вважає, що страховик не мав права їй відмовляти у виплаті страхового відшкодування лише з підстав пропуску нею строку на подачу заяви. Тому оскільки розмір заподіяних збитків є належно визначений залученим нею експертом, і вона своєї згоди на розгляд вказаної справи третейським судом не дає, просить позов задоволити у повному розмірі. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав з аналогічних підстав. Відповідач явку свого представника у жодне із призначених судових засідань не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки свого представника до суду не повідомив, а відтак суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Крім цього, відповідачем подано до суду ряд письмових заперечень на позовну заяву, згідно з якими відповідач заперечує позовні вимоги з різних підстав. Так, відповідач вважає правомірною свою відмову у виплаті страхового відшкодування з підстав того, що позивачем порушено п.11.2 договору страхування, а саме нею подано до страховика заяву про виплату страхового відшкодування з порушенням визначених умовами договору строків. Також вважає позивача [PERSON] неналежною стороною у справі, оскільки вигодонабувачем за умовами договору страхування є ПАТ «Укрсоцбанк», в інтересах якого вказаний договір і був укладений. А відтак лише у випадку відмови вигодонабувача від позову до страховика, або якщо сума страхової виплати є більшою за суму, яку має отримати вигодонабувач, до позивача перейде право на звернення з відповідним позовом. Крім цього відповідач заперечив розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню з страховика, оскільки за умовами договору такий розмір має визначатися на підставі рахунку СТО. Відтак на підставі представленого ними розрахунку вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля становить 52901,45 грн. А оскільки така вартість перевищує 75% ринкової вартості самого автомобіля, що становить 70425,58 грн., тому вважає, що внаслідок настання страхового випадку до виплати підлягало страхове відшкодування у розмірі, що визначається відповідно до умов договору при повній загибелі транспортного засобу, а саме у розмірі 35212 грн. 79 коп., що становить собою різницю ринкової вартості автомобіля, та вартості залишків автомобіля і франшизи при повній загибелі. Однак, вважає позовні вимоги безпідставними та просить у їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суд про причини своєї неявки, а тому суд вважає за можливе провести розляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позов задовольняє з таких підстав. Судом встановлено, що 07.07.2012 року близько 14 год. 00 хв. на перехресті вулиць Кульпарківська-Перфецького в м.Львові відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю декількох автомобілів, в тому числі автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], що належить на праві власності позивачу [PERSON] Постановою Галицького районного суду від 25.07.2012 року (а.с.39), [PERSON] визнано винним у скоєнні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КпАП України. Як вбачається з договору добровільного страхування наземного транспортного засобу від 24.02.2011 року № 182208-02-14-01 (а.с.5-7), додаткової угоди № 1 від 15.02.2012 року (а.с.8-10), на момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль [NUMBER], був застрахований у Приватному акціонерному товаристві СК «ВУСО», зокрема, п.2.1.1.2 договору [PERSON] було застраховано страхові ризики від пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної події, за умови, що особа винна в скоєнні ДТП водій застрахованого транспортного засобу. При цьому умовами договору сторони передбачили, що при настанні зазначеного страхового випадку застосовується франшиза у розмірі 0%, а страховий платіж не може перевищувати страхової суми в розмірі 68945 грн. Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Положеннями ст.25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Як встановлено судом, позивач із заявою про виплату страхового відшкодування звернулася до Страховика 18.07.2012 року (а.с.147). За результатами поданої позивачем заяви, страховиком листами від 07.09.2012 року (а.с.11) та від 22.11.2012 року (а.с.12) відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування з підстав п.13.1.7 договору страхування у звязку із не подачею страхувальником усіх документів, необхідних для виплати страхового відшкодування у строк та порядку, передбаченому умовами договору. Зокрема, як уточнив у своїх запереченнях відповідач, неповна подача страхувальником документів, що унеможливило виплату страхового відшкодування стало несвоєчасне подання нею заяви про виплату страхового відшкодування, а саме в порушення строків визначених п.11.2 договору страхування. Дійсно, п.11.2 договору страхування сторонами було передбачено обовязок страхувальника подати страховику заяву про виплату страхового відшкодування протягом трьох робочих днів з моменту настання страхового випадку, а якщо виконання вказаних вимог було неможливим, подати документальне підтвердження наявності поважних причин. При цьому, п.13.1.7 договору визначено, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо страхувальник своєчасно не надав страховику всі документи, необхідні для виплати страхового відшкодування (у т.ч. заяву про виплату страхового відшкодування) у строк та у порядку, передбаченого цим договором. Положеннями ч.2 ст.991 ЦК України передбачено, що договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Однак, у ст.979 ЦК, ст.16 Закону України «Про страхування» роз'яснено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Тобто, виходячи зі змісту цих норм, можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку. Зокрема, несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови від страхового відшкодування, а лише в тому випадку, коли воно позбавляє страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, тобто якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про це могло вплинути на його обов'язок виплатити страхове відшкодування. Аналогічно, у п.19 своєї постанови від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснив, що з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. Проте, суд вважає, що порушення страхувальником п.11.2 договору страхування, а саме подача заяви про виплату страхового відшкодування 18.07.2012 року, а не протягом трьох робочих днів, не могло позбавити страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, оскільки як судом встановлено, факт настання дорожньо-транспортної пригоди був зафіксований у встановленому законом порядку, за наслідками якої винного водія застрахованого транспортного засобу було притягнуто до адміністративної відповідальності. До того ж, як вказала позивач, і вказані обставини відповідач жодним чином не спростував, що невідкладно після настання дорожньо-транспортної пригоди страховика було повідомлено в телефонному режимі про настання страхового випадку, після чого на місце пригоди прибув уповноважений представник страховика. Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що п.11.2 договору страхування сторонами передбачено, що не є порушенням умов договору щодо своєчасності подання заяви про виплату страхового відшкодування, у випадку неможливості такої подачі страхувальником з поважних причин. Як вбачається із представлених позивачем документів, на час виникнення у неї обовязку подати заяву про виплату страхового відшкодування вона працювала на посаді економіста 1-ої категорії відділення № 2 філії АТ «ІМЕКСБАНК» у м.Львові та через щільний робочий графік, який співпадав з періодом роботи відділення страховика, не мала можливості своєчасно подати таку заяву страховику, та подала таку заяву на тиждень пізніше від обумовленого умовами договору строку. Враховуючи той факт, що хоча позивачем подано заяву про виплату страхового відшкодування після спливу визначеного умовами договору строку, однак такий пропуск є незначним, а сам строк пропущено з поважних причин, і таке порушення умов договору не могло позбавити страховика можливості дізнатися, чи є подія, що мала місце 07.07.2012 року за участі застрахованого транспортного засобу страховим випадком, а тому відмова страховика у виплаті страхового відшкодування з підстав несвоєчасного надання страховику всіх документів, необхідних для виплати страхового відшкодування, а саме заяви про виплату страхового відшкодування, є безпідставною. Таким чином, оскільки судом визнано відмову відповідача у виплаті страхового відшкодування незаконною, а в ході судового розгляду встановлено, що 07.07.2012 року мав місце страховий випадок внаслідок якого позивач набула право на виплату їй страхового відшкодування за умовами діючого на той час договору страхування, і звернулася із такою заявою до відповідача, а відтак Страховик зобовязаний був здійснити позивачу таке відшкодування. При цьому судом не приймаються до уваги заперечення відповідача про те, що позивач не являється належним позивачем у справі, оскільки хоча і за умовами договору передбачено вигодонабувачем ПАТ «Укрсоцбанк», проте як встановлено в судовому засіданні таке право ПАТ «Укрсоцбанк» виникало за умовами договору кредиту від 24.02.2011 року, а згідно з листом від 17.11.2015 року, кредитні зобовязання позивача перед Банком за умовами договору кредиту повністю виконані станом на 20.10.2012 року. А тому на даний час позивач є єдиним вигодонабувачем за умовами договору страхування, і посилання в цій частині відповідача є необґрунтованими. Вирішуючи питання про розмір страхового відшкодування, що підлягав виплаті Страховиком на користь страхувальника, позивача у справі, суд враховує, що з приводу такого розміру між сторонами існує спір. Зокрема, як вбачається із представленого позивачем висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 18.10.2012 року № 4150/12 (а.с.15-37), вартість відновлювального ремонту автомобіля [NUMBER], становить 45556,63 грн. ринкова вартість автомобіля [NUMBER], без врахувань пошкоджень отриманих під час ДТП, становить 70425,58 грн. Крім цього, позивачем понесено збитки повязані з оплатою експертного дослідження у розмірі 800,0 грн., що підтверджується квитанцією (а.с.38). Відповідно до ч.1 ст.988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків та здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору. Таким чином, позивач вважає, що оскільки внаслідок пошкодження застрахованого транспортного засобу їй заподіяно реальні збитки у формі вартості відновлювального ремонту автомобіля, а також понесених нею витрат на встановлення розміру цих збитків, а відтак переконана, що має право на виплату їй страхового відшкодування в розмірі 46356 грн. 63 коп. Відповідач, заперечуючи зазначений розмір страхового відшкодування вважає, що такий підлягає визначенню відповідно до умов п.2.4 договору страхування на підставі рахунку СТО. Крім цього, вважає, що оскільки з представленого ним рахунку СТО (а.с.146) вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 52901 грн. 45 коп., що перевищує 75% ринкової вартості автомобіля, а відтак розрахунок страхового відшкодування повинен здійснюватися за правилами договору страхування, що передбачають право на виплату страхового відшкодування при повній загибелі транспортного засобу. Проте, з такими доводами відповідача суд не погоджується з наступних мотивів. Дійсно, п.2.4 договору страхування сторонами передбачено підставою визначення розміру збитку розрахунок СТО, рекомендоване страховиком. Проте, іншим положеннями договору страхування, зокрема п.12.9 (а.с.9) передбачено, що у разі виникнення суперечок між страховиком та страхувальником про причини та розмір збитку кожна із сторін має право вимагати проведення незалежної експертизи. Експертиза проводиться за рахунок сторони, яка вимагає її проведення. У випадку, якщо за результатами експертизи подію буде кваліфіковано, як страховий випадок, страховик приймає на себе витрати за її проведення пропорційно до спірної суми. Крім цього, п.12.22 визначено, що за умовами договору факт повної загибелі застрахованого транспортного засобу визначається (вартість відновлювального ремонту перевищує 75% дійсної вартості транспортного засобу на момент настання страхового випадку - п.16 договору страхування), виходячи з вартості відновлювального ремонту, розрахованої на момент настання страхового випадку. У разі виникнення спорів між сторонами щодо вартості відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу, факт повної загибелі застрахованого транспортного засобу визначається, виходячи з вартості відновлювального ремонту, розрахованої на момент настання страхового випадку на підставі висновку автотоварознавчого дослідження щодо вартості відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу (незалежно від того, який документ є підставою для розрахунку суми страхового відшкодування). За таких обставин, оскільки між сторонами існує спір з приводу виплати страхового відшкодування та його розміру, і такий розглядається судом, а відтак суд вважає за правильне визначати розмір заподіяних збитків внаслідок страхового випадку, що мав місце 07.07.2012 року виходячи із висновку експертного автотоварознавчого дослідження, представленого позивачем. При цьому, суд враховує, що такий висновок є належним та допустимим доказом у справі, оскільки проведений експертом, що має кваліфікацію субєкта оціночної діяльності, який визначив розмір збитків шляхом детального огляду пошкодженого транспортного засобу, оцінив вартість деталей та ремонтних робіт станом на день проведення огляду, що відбувся через незначний проміжок часу після настання дорожньо-транспортної пригоди, врахувавши та описавши у дослідженні підстави застосування як значення фізичного зносу, так і інших коефіцієнтів, які використовуються при проведенні відновлювального ремонту, тому оцінена ним шкода була розрахована у порядку, встановленому законодавством. Оскільки експертом визначено розмір заподіяних збитків в сумі 45556 грн. 63 коп., що не перевищує 75% ринкової вартості застрахованого автомобіля на той час, що обома сторонами визнається в сумі 704215 грн. 58 коп., а відтак підстав для застосування при визначенні розміру страхового відшкодування положень договору страхування, що регулюють страхове відшкодування при повній загибелі транспортного засобу у суду немає. З врахуванням наведеного, оскільки судом встановлено, що розмір заподіяних позивачу реальних збитків, повязаних з пошкодженням транспортного засобу становить 46356 грн. 63 коп., що складається із вартості відновлювального ремонту в сумі 45556 грн. 63 коп. та вартості витрат на проведення експертного дослідження в сумі 800,0 грн., і вказана сума не перевищує розміру страхової суми визначеної за умовами договору страхування, а позивач володіючи правом на отримання страхового відшкодування за рахунок відповідача безпідставно не отримує його з вини відповідача, слід позовні вимоги задоволити у повному обємі, стягнувши суму страхового відшкодування із страховика у зазначеному розмірі. Судові витрати, у відповідності до ст.88 ЦПК України слід покласти на відповідача.

Outcome: approved