Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого вказала, що рішенням виконкому Коростишівської міської ради №137 від 25.04.2000р. [PERSON] батьку позивача, було виділено земельну ділянку площею 0.06 га під індивідуальне житлове будівництво по [ADDRESS]. Актом від 08.08.2000 р. винесено в натурі межі земельної ділянки, було отримано дозвіл на будівництво житлового будинку по проекту №ЖИ-5-ІМ, погоджений інспекцією архітектурно-будівельного контролю, будівельний [NUMBER] на забудову земельної ділянки, складений та затверджений план земельної ділянки, відведеної рішенням виконкому Коростишівської міської ради. В подальшому, враховуючи заяву [PERSON] та [PERSON], рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради від 25.04.2001 р. №176 вирішено виділити [PERSON] земельну ділянку площею 0.06 га під індивідуальне будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. 11.05.2001р. між виконавчим комітетом Коростишівської міської ради та позивачем укладено договір на будівництво житлового будинку [ADDRESS] на праві приватної власності. Вказаний договір 11.05.2001р. посвідчено приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі №1608 та з цього часу позивач постійно сплачувала земельний податок. В наступному, позивач розпочала проводити будівельні роботи: а саме: нею побудовано фундамент розміром 10х12 метрів, цоколь, був викопаний погріб розміром 3х3, привезено декілька машин землі для наповнення фундаменту, вивезено пісок та глину для здійснення будівельних робіт. У 2003 р. [PERSON] звернулася до Коростишівської міської ради із заявою про надання дозволу на приватизацію виділеної їй земельної ділянки, але отримала відповідь, що вирішення питання приватизації буде розглядатися на комісії та сесії міської ради після завершення будівництва житлового будинку із господарськими будівлями. У зв'язку з сімейними обставинами (навчання, догляд за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку) будівельні роботи були тимчасово припиненні. На початку 2006 року будівельні роботи були відновлені. Однак, у 2008 році, коли позивач приїхала на свою земельну ділянку, то побачила, що там знаходиться будматеріал, якій їй не належить. Позивач звернулася до міської ради, але їй в усній формі було повідомлено про те, що земельна ділянка у неї вилучена та передана іншій особі. Про передачу земельної ділянки [PERSON] отримала копію рішення 11 сесії 5 скликання Коростишівської міської ради від 26.04.2007 р. №294. На письмовий запит до Коростишівської міської ради були надані наступні документи, які передували прийняттю даного рішення: рішення 6 сесії 5 скликання від 14.12.2006р. Коростишівської міської ради №168 «Про інвентаризацію земельних ділянок, наданих громадянам для будівництва індивідуальних житлових будинків» в якому вказано, що розглянувши протокол комісії від 22.11.2006 р. з інвентаризації земельних ділянок, наданих громадянам під будівництво житлових будинків, яка була створена відповідно до розпорядження міського голови №198 від 05.09.2006 р., міська рада вирішила відмінити рішення виконкому міської ради про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуального житлового будинку, а саме: рішення №410 від 20.11.1998 року земельної ділянки по [ADDRESS], та вилучені земельні ділянки передати громадянам, які перебувають на черзі для отримання земельних ділянок під забудову. Таким чином, у [PERSON] незаконно виникло право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], а державний акт на землю був виданий із порушенням законодавства. Позивач вважає, що вказані вище рішення прийняті з порушенням чинного законодавства, оскільки виділивши (передавши) [PERSON] земельну ділянку, яка була раніше виділена (передана) [PERSON], Коростишівська міська рада без прийняття відповідного рішення про припинення права користування яким виділялась земельна ділянка, фактично самовільно здійснила вилучення цієї земельної ділянки, тобто, припинила право користування нею. Після набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0596 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер № [NUMBER], на підставі якого [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований 15.05.2009р. в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010921100230. Таким чином позивач вважає, що було допущено порушення земельного законодавства в частині передачі земельної ділянки, яка не була вилучена із її користування, а отже були відсутні правові підстави для видачі державного акту на землю [PERSON], чим були порушені права позивача, а тому просить суд позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного державного акта та договору купівлі-продажу задовольнити. В подальшому, позивач збільшила позовні вимоги та вказала, що під час судового розгляду було встановлено, що державний акт про право власності на землю серія [NUMBER], загальною площею 0,0596 га з кадастровий номером [NUMBER] цільове призначення для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, [PERSON] було видано на підставі рішення 22 сесії 5 скликання Коростишівської міської ради. Вважає, вказане рішення щодо передачі земельної ділянки [PERSON] неправомірним та таким, що видано з порушеннями, допущеними при складанні та видачі державного акту на ім'я [PERSON], виданого на підставі рішення 22 сесії 5 скликання Коростишівської міської ради від 22.05.2008 року.За таких обставин, позивач просить визнати недійним та скасувати рішення 22 сесії 5 скликання Коростишівської міської ради від 22.05.2008 року в частині надання дозволу на приватизацію (передачі у приватну власність) [PERSON] земельної ділянки площею 0,0596 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах міста Коростишева та надання дозволу на видачу державного акту на право власності на земельну ділянку. Також позивач зазначила, що на підставі рішення виконавчого комітету Коростишівської міської ради від 25.04.2001 р. №176 їй виділено земельну ділянку площею 0.06 га під індивідуальне будівництво житлового будинку по [ADDRESS], у зв'язку з чим виникло її право користування вказаною земельною ділянкою. Дане рішення на сьогодні є чинним, ні ким не було визнано недійсним або скасоване. В подальшому рішенням 11 сесії 5 скликання Коростишівської міської ради від 26.04.2007 р. №294 вказану земельну ділянку виділено [PERSON] та дозволено замовити технічну документацію, що посвідчує право власності на земельну ділянку. Тому позивач просить скасувати вказане рішення міської ради. Також позивач просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити процесуальний строк звернення до суду, оскільки в період з вересня 2008 року та фактично по листопад 2013 року час вона зверталася до суду в порядку адміністративного судочинства про визнання недійсним вказаних рішень Коростишівської міської ради та визнання недійсним державних актів. Однак, ухвалою ВАСУ від 26.11.2013 р. постанову Коростишівського районного суду Житомирської області від 11.02.2009 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2010 р. скасовано. Провадження в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Коростишівської міської ради, треті особи відділ земельних ресурсів у Коростишівському районі, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним рішень Коростишівської міської ради та визнання недійсним державних актів та стягнення моральної шкоди - закрито. Роз'яснено позивачеві право на звернення в суд в порядку цивільного судочинства. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з викладених в ньому підстав, просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON], представник відповідача позов не визнали. В судовому засіданні пояснили, що відповідачі набули на підставі законних правочинів законні права власності на земельну ділянку площею, 0,0596 га по [ADDRESS]. На момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки про продаж земельної ділянки обставини, що тягнуть недійсність правочину, були відсутні і у подальшому не виникали. У позивача [PERSON] немає доказів та підстав вимагати визнання недійсним вказаного договору, оскільки вона не виконала зобов'язань по рішенню міськради згідно встановленого строку забудови до 25.01.2003р. та умов договору, у зв'язку з чим рішення міськради та договір станом на вказану дату втратили чинність. Окрім того, зазначили, що посилання позивача на неправомірні дії Коростишівської міської ради, якими обґрунтовується недійсність договору купівлі-продажу, є підставою звернення до суду про визнання актів індивідуальної дії незаконними та повинно розглядатися в порядку іншого, а не цивільного судочинства. Позивач не мала права в одній позовній заяві об'єднувати позовні вимоги, які повинні розглядатися за різними видами судочинства. Тому позовні вимоги щодо визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] не допускається через необхідність їх розгляду за різними видами судочинства. Представник відповідача - Коростишівська міська рада, позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що рішенням 6 сесії 5 скликання Коростишівської міської ради від 14.12.2006р. був затверджений протокол від 22.11.2006р. комісії з інвентаризації земельних ділянок, наданих громадянам під будівництво житлових будинків. Рішення виконкому міської ради про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житловий будинків рахувати такими, що втратили чинність. Вказане рішення було прийнято на підставі того, що на момент проведення інвентаризації земельних длянок, наданих громадянам для індивідуального житлового будівництва, позивач [PERSON] ні юридично, ні фактично не є користувачем земельної ділянки по [ADDRESS], а рішення виконкому Коростишівської міської ради № 176 від 25.04.2001р., відповідного до п.3 закінчило свою дію у часі 25.04.2003р. Посилання позивача на те, що вона у 2003р. зверталася до міської ради із заявою про надання дозволу на приватизацію виділеної їй земельної ділянки не відповідають дійсності, оскільки в наявному журналі реєстрації заяв, скарг та пропозицій громадян міста за 2003 рік, який зберігається в архіві міської ради, відсутня заява [PERSON] Таким чином, позивач не довела порушення своїх прав щодо користування земельною ділянкою. Вказана земельна ділянка була виділена [PERSON], як такій, що перебувала на квартирному обліку осіб, потребуючих забезпечення житлом, що підтверджується рішенням виконкому № 117 від 21.03.2007р. «Про взяття на чергу квартирного обліку» та наданий дозвіл на замовлення технічної документації із землеустрою, а в подальшому [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку. Представники третьої особи позов не підтримали, вказали, що рішення, які були прийняті Коростишівською міською радою, є законними. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідачів, представника третьої особи, приходить до висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради № 137 від 25.04.2000р. [PERSON], батьку позивача, була виділена земельна ділянка площею 0.06 га під індивідуальне житлове будівництво по [ADDRESS]. Актом від 08.08.2000 р. винесено в натурі межі земельної ділянки, отримано дозвіл на будівництво житлового будинку по проекту №ЖИ-5-ІМ, погоджений інспекцією архітектурно-будівельного контролю, будівельний [NUMBER] на забудову земельної ділянки складений та затверджений план земельної ділянки, В подальшому, рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради від 25.04.2001 р. №176 вирішено виділити [PERSON] земельну ділянку площею 0.06 га під індивідуальне будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. 11.05.2001 р. між виконавчим комітетом Коростишівської міської ради та позивачем укладено договір на будівництво житлового будинку [ADDRESS] на праві приватної власності. Вказаний договір 11.05.2001р. посвідчено приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі №1608, з цього часу позивач постійно сплачувала земельний податок. Позивач, дотримуючись умов договору, розпочала будівельні роботи: був побудований фундамент, цоколь, викопаний погріб, привезено землю, пісок та глину для здійснення будівельних робіт. У 2003 р. [PERSON] звернулася до Коростишівської міської ради із заявою про надання дозволу на приватизацію виділеної їй земельної ділянки, але отримала відповідь, що вирішення питання приватизації буде розглядатися на комісії та сесії міської ради після завершення будівництва житлового будинку із господарськими будівлями. У зв'язку з тим, що позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, навчалася, будівельні роботи були тимчасово припиненні. На початку 2006 року будівельні роботи були відновлені. В подальшому, на підставі рішення 11 сесії 5 скликання Коростишівської міської ради від 26.04.2007 р. №294 земельна ділянка у [PERSON] безпідставно, без вилучення, була передана [PERSON] Рішенням 22 сесії 5 скликання Коростишівської міської ради від 22.05.2008р. було надано [PERSON] дозвіл на приватизацію вказаної земельної ділянки площею 0,0596 га, кадастровий номер земельної ділянки № [NUMBER], цільове призначення для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах м.Коростишів, та надано дозвіл на видачу державного акту на право власності на земельну ділянку. Таким чином, у [PERSON] незаконно виникло право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], а державний акт на землю був виданий із порушенням законодавства. Після набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] уклала договір купівлі-продажу від 05.08.2008р. вказаної земельної ділянки з [PERSON], на підставі якого [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований 15.05.2009р. в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010921100230. Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень ч.ч.1,2,3 ст.116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч.5 ст.116, ч.1 ст.149 ЗК України надання громадянам земельних ділянок, що перебувають у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення їх у порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до п.п.1.4,1.16 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року, державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування. Таким чином, без прийняття рішення про припинення права користування земельною ділянкою попереднього власника (користувача), тобто [PERSON], є незаконним і прийняття рішення про виділення вказаної земельної ділянки іншій особі. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009 р. №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних актів, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, зверненні до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Частиною 1 ст.125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.126 Земельного кодексу України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку. Частиною другою цієї статті також встановлена можливість посвідчення права власності на земельну ділянку іншими документами, а саме: на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується або цивільно-правовою угодою або свідоцтвом про право на спадщину. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку законодавчо прирівняний до інших титулів на право власності, тобто підстав виникнення цього права, а саме, до цивільно-правових угод та заповітів. З огляду на зазначене, захист права позивача на земельну ділянку відповідно до пункту 7 частини другої ст.16 Цивільного кодексу України можливий шляхом припинення правовідношення власності відповідача визнанням недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відтак, вирішуючи спір про визнання недійсним договору необхідно встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків. Відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008р. № 01-8/211, оспорюваний правочин стає недійсним внаслідок прийняття судового рішення, яке має зворотну силу у часі. Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Статтею 210 ЗК України встановлена відповідальність за порушення земельного законодавства, а саме угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином суд приходить до висновку, що рішення Коростишівської міської ради № 294 від 26.04.2007р. та від 22.05.2008р. є незаконними, видані на їх підставі державні акти на земельну ділянку необхідно визнати незаконними. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 05.08.2008р. його предметом була земельна ділянка, що розташована по [ADDRESS]. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений з порушенням встановленого законом порядку та відповідно до ст.210 ЗК Україн має бути визнаний недійсними. Відповідно державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] на підставі недійсної угоди має бути також визнаний недійсним. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно ст.116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст.ст.10,11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до п.7 ППВСУкраїни №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК). За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача підлягають повному задоволенню. Також, суд вважає за необхідне визнати поважними причини пропуску строку та поновити процесуальний строк звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved