Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із вказаною позовною заявою посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] Вказана квартира належить їй на праві власності на підставі Договору дарування квартири від 28 вересня 1998 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В.. Вказує, що відповідачі зареєстровані у належній позивачу квартирі, за місцем реєстрації не проживають з 2014 року, їх особистих речей у квартирі немає, кореспонденція, адресована відповідачам за вказаною адресою не надходить, що чинить перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй на праві власності майном. У зв`язку з чим, просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, але надав суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечував проти визнання неповнолітнього [PERSON] , 2005 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Згідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України «Відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи». Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Оголошення на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області про виклик до судового засідання відповідачів було опубліковано на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області 08 жовтня 2018 року і тому з 08 жовтня 2018 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] вважаються належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи. Відповідачі своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, від них не надійшло повідомлення про причини неявки, не використали наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В. від 28 вересня 1998 року серії ААН № 050519, [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS] . (а.с.8). З Довідки ТОВ «Цидило і К» виданої 25 липня 2018 року за № 365 вбачається, що [PERSON] , 1968 року народження; [PERSON] , 2000 року народження; [PERSON] , 2005 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). 27 липня 2018 року Комітетом суспільного самоврядування громадян мікрорайону ЖЕУ-3 було складено Акт огляду житлового приміщення, яким встановлено, що за адресою: [ADDRESS] дійсно [PERSON] , 1968 року народження; [PERSON] , 2000 року народження; [PERSON] , 2005 року народження, але з 2014 року у вказаній квартирі не мешкають (а.с.9). За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно з ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Щодо посилання представника заінтересованої особи - Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, відносно того, що недоцільно визнавати неповнолітнього [PERSON] , 2005 року народження, таким що втратив право користування житловим приміщенням у спірній житловій квартирі, суд приходить до наступного висновку. Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Оскільки, судом було встановлено, що відповідачі є членами сім`ї позивача, однак з 2014 року не мешкають без поважних причин у квартирі [ADDRESS] , що належить позивачу на праві власності, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] , визнавши відповідачів [PERSON] , [INFO] , який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду. На підставі наведеного,

Outcome: approved