Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до Київської міської ради про визнання за нею права власності в порядку спадкування на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], та на земельну ділянку код 90:058:032 площею 721,01 кв.м. на [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] р. помер [PERSON], який є братом позивача. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить нерухоме майно - будинок за адресою: [ADDRESS], і земельна ділянка площею 721,01 кв.м. на [ADDRESS] Зазначений будинок і земельну ділянку він успадкував після смерті свого батька [PERSON], який помер [INFO] р. Мати позивача - [PERSON] померла [INFO] р., а тому інших спадкоємців після смерті [PERSON] не має. Позивач посилається на те, що вона звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщин після померлого брата, однак, їй було відмовлено у видачі Свідоцвта про права на спадщину в зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку. Ні батько позивача, ні її брат, який фактично прийняв спадщину після його смерті, не здійснили дії щодо реєстрації свого права на будинок та земельну ділянку по [ADDRESS]. Оскільки у інший спосіб позивач не може оформити своє право на спадкове майно, що порушує її права, як спадкоємця за законом, вона звернулась до суду з даним позовом. В ході судового розгляду представник позивача підтримала заявлені вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що в зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно позивач позбавлена права оформити належним чином свої спадкові права, однак належність на праві власності [PERSON], а в подальшому і її брату [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки підтверджується належними у справі доказами. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надавши письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог. Третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора в судове засідання не з»явився, надавши клопотання про розгляд справи у його відсутність. Третя особа - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно подав письмові заперечення з приводу заявлених вимог. Вислухавщи представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] р. помер [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у м.Києві. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу положень ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст..1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постіно із спадкодавцм, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що померлий [PERSON] не складав за життя заповіт щодо розпорядження своїм майном, а тому, в даному випадку, спадкування відбувається за законом. Як вбачається з матеріалів справи спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON] є його сестра - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про її народження серії [NUMBER], та копією актового запису про народження [PERSON], що міститься в матеріалах спадкової справи. Батько померлого [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] р., а мати - [PERSON], померла [INFO] р. Позивач звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом. Нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] в зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів про належність померлому зазначеного житлового будинку, а також відмовила у видачі позивачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 721,01 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] в зв»язку з ненаданням правовстановлюючого документа, який засвідчує право власності спадкодавця [PERSON], який помер [INFO] р., на зазначене майно. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно підлягають з»ясуванню: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Звертаючись до суду позивач посилається на те, що будинок [ADDRESS] був побудований її батьком і за нормами чинного законодавства, яке діяло на час його будівництва, належало йому на праві власності без здійснення відповідної реєстрації. Її брат, [PERSON], після смерті батька в 2002 р., фактично прийняв спадщину, оскільки на час смерті проживав з батьком в зазначеному будинку, однак, також за життя не оформив своїх прав на спадкове майно. Розглядаючи дану справу суд враховує, що в даному випадку підлягає доказуванню факт належності на праві власності [PERSON] (батькові позивача та [PERSON]) земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був побудований [PERSON] самовільно в період 1966-1969 рр., що підтверджується рішенням № 1258 від 02.06.1969 р. Виконавчого комітету Московської районної Ради депутатів трудящих «Про надання дозволу на перепрописку в будинок сел.Чапаївка». У зазначений період питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Селище Чапаївка з 1957 року входить до складу Києва. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Зазначені правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Відповідно до переліку документів, що посвідчували право вланості громадянина на домоволодіння, входило Нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції). Як вбачається з матеріалів справи в 1971 році була проведена інвентаризація будинку [ADDRESS] та здійснена оцінка майна. Згідно з інформацією Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 16.12.2015 р. № ПБ-2015 № 2648 житловий будинок [ADDRESS] на праві власності не зареєстровано. Будь-яких документів, які б посвідчували право [PERSON] на здійснення забудови індивідуального житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. а саме рішення компетентного органу щодо виділення земельної ділянки під забудову або рішення щодо надання дозволу на здійснення індивідуальної забудови земельної ділянки, матеріали справи не містять. Отже, суд приходить до висновку, що будівництво будинку було здійснено з порушенням визначеного на час його будівництва законодавства, без виділення у визначений спосіб земельної ділянки під будівництво будинку, в зв»язку з чим воно є самочинним, що і підтверджено в рішенні Виконавчого комітету Московської районної Ради депутатів трудящих № 1258. Крім того, зазначеним рішенням встановлено готовність будинку на 90 % на момент видання рішення. Інші докази, які б підтверджували готовність об»єкту на 100 % до експлуатації в матеріалах справи відсутні. При здійсненні спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, однак не право власності на будинок. Відповідно до положень ст..ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані. На підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оскільки матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували право власності [PERSON] на земельну ділянку та житловий будинок за адресою: [ADDRESS], суд приходить до висновку, що зазначене майно не входило до спадкової маси після його смерті, до [PERSON] не перейшло право власності на зазначені об»єкти нерухомого майна в порядку спадкування і не є спадковим майном після смерті останнього. Надані позивачем письмові докази, а саме копія будинкової книги, копії страхових Свідоцтв про добровільне страхування будівель, копії документів з інвентаризаційної справи не підтверджують наявність у [PERSON] права власності на земельну ділянку та домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], та на земельну ділянку код 90:058:032 площею 721,01 кв.м. на [ADDRESS]. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed