Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції 06.02.2013 року, актовий запис № 112. За час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Позивач просить шлюб розірвати посилаючись на ті обставини, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязків з ведення спільного господарства та виховання дитини. З листопада 2016 року сторони не підтримують подружні стосунки, не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Позивач зазначила, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим. Крім того, позивач зазначила, що відповідач добровільно не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, хоча здоровий та працездатний, а вона одна не зможе забезпечити високий рівень розвитку дитини, тому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та позивача, що відповідає вимогам ст.224 та ч. 2 ст.158 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають у шлюбі з 06.02.2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ТП № 098373 виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 112 (а.с. 6). Сторони по справі мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ТП № 192048 виданого 04.04.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області (а.с. 7). У сторін відсутнє взаєморозуміння, відсутні спільні інтереси, вони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільне господарство, не проживають разом, за час окремого проживання подружжю не вдалося відновити сімейні стосунки, сімя існує формально, на примирення позивач не згодна та подальше спільне життя і збереження сім'ї вважає неможливим. Враховуючи викладені вище обставини, суд приходить до висновку, що причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, сімя розпалася остаточно і її збереження є неможливим, так як суперечить інтересам позивача. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлено одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них та інтересам їхніх дітей. Отже, встановлення даних обставин, є підставою для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зі змісту копії свідоцтва про народження вбачається, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], а отже, рівною мірою зобовязані його утримувати. Судом встановлено, що батько не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не виконує своїх батьківських обовязків. Частина 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Стаття 183 СК України визначає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1). Відповідно до положень ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. А тому суд приходить до висновку про стягнення аліментів з моменту звернення до суду з позовними вимогами, тобто з 10.04.2017 року. Оскільки, відповідач не надає кошти позивачу на утримання дитини, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання дитини до досягнення ним повноліття в примусовому порядку. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що дитина знаходиться на утриманні позивача, відповідач працездатний, є приватним підприємцем, враховуючи засади розумності та справедливості, бажання позивача стягнути аліменти в частині від доходу відповідача, визначає аліменти в розмірі 1/3 частки доходу [PERSON], але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 10 квітня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. На підставі статті 367 ЦПК України суд вважає за доцільне допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, за подання вимоги про стягнення аліментів позивач була звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, позовна вимога про розірвання шлюбу задоволена, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за подання вказаного позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved