Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], в якому просить визнати договір дарування житлового будинку за адресою: вул..Максима Зозулі, 24 с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належав житловий будинок за адресою: вул..Максима Зозулі, 24 с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області. Відповідач є її рідною племінницею, з якою протягом тривалого часу склались дружні, яка їй допомагала, забезпечувала її доглядом. За пропозицією відповідача позивач уклала з нею договір дарування від 21 липня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] При цьому вони домовилися, що й в подальшому відповідач допомагатиме в її утриманні та поховає її. В цьому ж будинку разом з позивачем мешкає її брат, якого відповідач також зобовязувалася доглядати. Однак протягом останніх років відповідач їй допомоги не надає, позивач зясувала, що договір дарування не передбачає обовязків відповідача з цього приводу, вважає, що припустилась істотної помилки при його укладанні, у звязку з чим просить визнати цей договір недійсним. Також зазначила, що фактично договір не був виконаний у звязку з тим, що вона і по сьогоднішній день мешкає разом в цьому будинку. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та, посилаючись на ті ж підстави, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Також зазначила, що на сьогоднішній день вона отримує субсидію, тому як пенсії, яку вона отримує від держави, не вистачає, щоб сплачувати комунальні платежі. Усі комунальні платежі сплачуються нею особисто. Останні роки їй допомагають з соціальної служби працівники, тому як вона дуже хвора літня людина. Підписала договір дарування, сподіваючись на своє утримання та забезпечення з боку відповідачки. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник позивача повністю підтримав позовні вимоги позивача та, посилаючись на ті ж підстави, просив суд задовольнити його в повному обсязі. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засіданні повторно не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена судом, про причини неявки су не повідомив. Третя особа в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, повідомлявся про час і місце розгляду справи належним чином. Відповідно до вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України судом встановлено заочний розгляд справи. В ході судового розгляду за клопотанням позивача також були допитані свідки: - [PERSON], яка показала, що останній рік, вона будучи працівником соцслужби, постійно допомагає по [PERSON] по домогосподарству, допомагає сплачувати їй комунальні платежі, на даний час позивач отримує субсидію, тому як пенсія, яку вона отримує замала. [PERSON] мешкає по вул..М.Зозулі 24 в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області разом зі своїм братом. Вона перебуває на обліку в соцслужбі, тому як будучі хворою, літньою людиною не має близьких осіб, які б їй допомагали. [PERSON] вона не знає, ніколи в будинку позивача її не бачила; - [PERSON], який показав, що він знає, як позивача так і відповідача, тому як [PERSON] це його колишня дружина, з якою він розірвав шлюб біля 7 років назад. А [PERSON] це тітка [PERSON] Дійсно протягом певного часу він разом з дружиною допомагали доглядали позивача, у звязку з чим домовилися, що позивач укладе договір дарування, а відповідач зобовязується її доглядати та поховати, як і зобовязувалася доглянути і брата позивача, який є її дядьком. Він після розлучення з відповідачем навідується до позивача та чим може допомагає. Відповідач дійсно не доглядає за нею та не допомагає їй. Йому відомо, що позивач оформила договір дарування на його колишню дружину. Позивач дійсно після укладання договору дарування не покидала свій будинок по ву.М.Зозулі, 24 в с.Піщанка, де мешкає і до сьогодні разом зі своїм братом. Вислухавши пояснення позивача та її представника, показання свідків, розглянувши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків, а саме. Позивачу на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого 19 серпня 1991 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою за р.№ 2535, зареєстрованого в БТІ 04 вересня 1991 за р.№ 1134-4 належав будинок № 24 по вул..М.Зозулі в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області. Як пояснили в судовому засіданні позивач її представник та свідки між позивачем та відповідачем, які є родичами, склались довготривалі дружні стосунки. Відповідач надавала допомогу позивачу, яка є особою похилого віку. Позивач сподівалась на продовження таких відносин і на майбутнє. 21 липня 2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування будинку № 24 по вул..М.Зозулі в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори [PERSON] за р.№ 1-1492. Відповідно до п. 1 вказаного договору дарувальник (позивач) дарує (безоплатно передає у власність), а обдаровувана (відповідач) приймає у дарунок будинок за адресою: вул..М.Зозулі, 24 в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області. Згідно п. 5 цього договору дарувальник та обдаровуваний в присутності нотаріуса стверджують, що договір спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним та відповідає внутрішній волі, договір, що укладається, не має характеру удаваного чи фіктивного правочину. Відповідно договору дарування від 21 липня 2004 року цей договір є укладеним з дня його нотаріального посвідчення. Право власності за договором дарування виникає з моменту прийняття дарунку. Прийняттям дарунку за домовленістю сторін вважається одержання обдаровуваною примірника цього договору після його підписання та нотаріального посвідчення. Відповідно статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Право власності на нерухоме майно за цим договором у покупця виникає з дня державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка здійснюється одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 74157957 від 28 листопада 2016 року, отриманої на запит суду, право власності на будинок за адресою: вул..М.Зозулі, 24 в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області зареєстровано за відповідачем на підставі спірного договору. Позивач продовжує проживати у вказаній квартирі, що вбачається з: паспорту позивача оглянутого в судовому засіданні, місце проживання якої зареєстровано у цьому будинку; квитанцій про сплату комунальних платежів, які оплачується позивачем; пояснень свідка, яка є працівником соцслужби, яка пояснила, що позивач перебуває на обліку у соцслужбі за цією ж адресою, як особа похилого віку, яка потребує допомоги і яка надається їй саме за цією адресою. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як зазначено в правовій позиції, висловленій у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15 виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Підстав для іншого застосування норм матеріального права, ніж у наведеній вище постанові Верховного Суду України не вбачається. З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд приймає до уваги, що позивач є особою похилого віку, спірний будинок є єдиним місцем для її проживання, у разі його фактичної передачі відповідачу позивач не мала б іншого місця, де вона б мала можливість мешкати. Суд також враховує, що після укладання договору дарування позивач залишилась проживати у спірному будинку, з реєстрації за цим місцем проживання не знімалась, жодних договорів між позивачем та відповідачем щодо користування будинком не укладалось. Вказані обставини в їх сукупності свідчать про те, що укладаючи договір дарування позивач не мала на меті здійснити безоплатне відчуження належного їй будинку з моменту укладання та нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації прав за ним, а сприймала його лише як певний правовий інструмент щодо переоформлення прав на спірний будинок в майбутньому. Суд також звертає увагу, що відповідач не наполягала на звільненні позивачем спірного будинку або на укладанні певних правочинів, які б стали правовою підставою для користування позивачем власністю відповідача. Фактично відповідач не набула реального володіння квартирою та можливістю користуватись нею та не висловлювала з цього приводу будь-яких застережень чи вимог. Оскільки при укладанні договору дарування позивачка припустилась помилки стосовно прав та обовязків сторін договору: що вона втрачатиме право власності на спірний будинок і будь-які права на проживання в ньому з моменту укладання договору, а відповідач не має у звязку з цим жодних зустрічних зобовязань щодо утримання позивача та надання їй допомоги, суд приходить до висновку, що така помилка має істотне значення, а спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним з моменту його укладання. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved