Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

Позивач звернулася до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з даним цивільним позовом до приватного нотаріуса Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Черкаської областіГрищенко\~Світлани Григорівни, у якому просить визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року, право власності на транспортний засіб марки ВАЗ 2109, зеленого кольору, 1989 року випуску, тип ТЗ - легковий, реєстраційний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER], що належав померлому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER], виданого 10.10.2000 року Корсунь-Шевченківським ВДАІ УМВС України. Дана позовна заява мотивована тим, що [INFO] року у м. Джурджу (Румунія) помер її чоловік [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на автомобіль марки ВАЗ 2109, реєстраційний номер [NUMBER]. Померлий заповіт не залишив. Позивач є спадкоємцем майна [PERSON] першої черги за законом, та спадщину після смерті чоловіка прийняла, шляхом подачі нотаріусу в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину на вказаний транспортний засіб позивач не може, оскільки втрачено оригінал правовстановлюючого документу на нього. Водночас, факт належності померлому [PERSON] вказаного автомобіля підтверджується даними Корсунь-Шевченківського ВРЕР. У подальшому ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 20.12.2018 року замінено первісного відповідача приватного нотаріуса Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Черкаської області Грищенко С.Г. на належного - Корсунь-Шевченківську міську раду Черкаської області. Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у підготовче засідання не з'явилися. Позивач, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог, судовий збір, сплачений нею при подачі позову просила з відповідача не стягувати. Представник відповідача надав до суду письмову заяву про визнання позовних вимог [PERSON] та розгляд даної справи за відсутності представника органу місцевого самоврядування. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із сторін справи у засідання не з'явився. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за результатами підготовчого провадження, в порядку, встановленому ст. 207 ЦПК України. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов'язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується копіями, перекладених з румунської мови на українську мову перекладачем Бондаренком А.П., свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 21.09.2017 року Управою міста ДЖУРДЖУ; довідки відділу громадянського стану Управління обліку населення Місцевої муніципальної ради Джурджу № 5524 від 21.09.2017 року; медичної довідки констатації смерті № А3/211/2017. [PERSON] за життя, відповідно до копії облікової картки приватного ТЗ [NUMBER], виданої 19.10.2017 року Корсунь-Шевченківським ВРЕР, належав транспортний засіб марки ВАЗ 2109, зеленого кольору, 1989 року випуску, тип ТЗ - легковий, реєстраційний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER]. Позивач є спадкоємцем майна [PERSON] першої черги за законом, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 04.06.1983 року, та прийняла спадщину після смерті [PERSON], оскільки протягом шести місяців з дня відкриття спадщини звернулась до приватного нотаріуса Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Черкаської областіГрищенко С.Г. із заявою про прийняття спадщини, де заведено спадкову справу № 150/2017, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 49723228 від 03.11.2017 року та довідкою № 544/02-31 від 14.08.2018 року. За змістом вказаної довідки із заявами про прийняття спадщини після [PERSON] крім [PERSON] ніхто не звертався, син покійного, [PERSON], своєю заявою відмовився від прийняття спадщини на користь позивача. Водночас, постановою зазначеного нотаріуса від 14.08.2018 року [PERSON] відмовлено, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний транспортний засіб, оскільки втрачено оригінал правовстановлюючого документу. Згідно висновку, складеного експертом Левичем А.Б. 12.10.2018 року, вартість належного [PERSON] легкового автомобіля ВАЗ 2109, реєстраційний номер [NUMBER] - 33 177 грн. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно змісту ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, крім іншого, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом її відкриття є день смерті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Положеннями ч. 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно змісту п.п. 4.15 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, якщо суть вимоги пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачем, а також те, що відповідачем визнано позовні вимоги, у суду відсутні сумніви про те, що померлому [INFO] року [PERSON] за життя на праві приватної власності належав транспортний засіб марки ВАЗ 2109, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який увійшов до складу його спадщини, та яку, шляхом подачі протягом шести місяців з дня відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини до нотаріуса прийняла [PERSON], що свідчить про наявність підстав для визнання за нею права власності на вказаний автомобіль у порядку спадкування за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за нею, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача. Крім вказаного, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову відповідно до квитанції ПАТ АБ «Укргазбанк» від 21.11.2018 року № 36986671, що становить 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп., підлягають поверненню їй з державного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: approved