Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 05.06.2009 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Під час шлюбу у подружжя народилася дитина: [PERSON] [INFO]. Але поступово сімейні стосунки погіршилися. Спільне господарство не ведеться. Шлюбні відносини припинені. Матеріальної допомоги відповідач на утримання дитини не надає. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини щомісячних доходів відповідача, але не менше 30% на прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву (вх. 24539) в позовні вимоги підтримала, справу просила розглянути без її участі.. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву ( вх. 24542) в якій позовні вимоги визнав повністю, справу просив розглянути без його участі. З урахуванням позиції позивача та досліджених доказів суд визнає за необхідне за згодою позивача на підставі ст. 224 ЦПК України постановити заочне рішення. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] шлюб між сторонами було укладено 05.06.2009 року, зареєстровано Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції актовий запис № 226. Відповідно Свідоцтва про народження [NUMBER] подружжя має дитину [PERSON] [INFO]. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, адже добровільно матеріальної допомоги відповідач не надає, а батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. В силу ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved