Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання договору дарування. Позовні вимоги, мотивує тим, що 06.12.2007 року позивач подарувала відповідачу належні їй 2/3 частки будинку на вул.Музики,4 у м.Львові. Однак, після укладення договору дарування, відповідач не виконував своєї обіцянки щодо надання позивачу догляду та утримання, оскільки працює за кордоном, не проживає в Україні, хоча при укладенні договору відповідач постійно заявляв, що як тільки позивачка подарує йому свій будинок, то він буде надавати їй належне утримання, лікування та догляд. Вказує, що оскільки не розуміла юридичних термінів то повірила йому на слово. У нотаріуса, під час укладення договору, позивач переживала, і не зажди розуміла, про що казав нотаріус, тому підписала договір. Просить розірвати договір дарування 2/3 ідеальних частин будинку №4 на вул. Музики у м.Львові. 7 листопада 2014 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог.. Вказує, що вказаний договір уклала під впливом помилки шодо природи правочину, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, а також на край невигідних умовах: вказує, що вона є одинокою похилого віку, пенсіонеркою, має статус дитини війни, страждає рядом захворювань, єдиним її доходом є пенсія, квартира є єдиним її житлом де вона проживає і зареєстрована. Вказує, що такі умови спонукали її укласти оскаржуваний правочин на вкрай невигідних та тяжких умовах безоплатно позбавивши себе єдиного наявного житла. Вказує, що за час розгляду справи в суді, через неправомірні дії відповідача, а саме заміну замків у вхідних дверях квартири, залишилася бездомною людиною. Просить розірвати договір дарування 2/3 ідеальних частин будинку №4 на вул.Музики у м.Львові 06.12.007 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]; усунути перешкоди в користуванні 2/3 частинами будинку №4 на вул.Музики у м.Львові та вселити [PERSON] у житлове приміщення будинку №4 на вул.Музики у м.Львові. 23.06.2015 року відповідач [PERSON] подав заперечення на позовну заяву, в якій вказує, про те що, у 2005 році позивачка з власної ініціативи запропонувала прописати його в будинку, за адресою: м.Львів, вул.Музики, 4. Волевиявлення [PERSON] на укладення договору дарування було вільним і незалежним, це була її власна воля. Уклавши договір дарування 2/3 частини будинку, відносини між ним та позивачкою не змінилися. Відповідач вказує, що і надалі допомагав їй, купляв продукти, привозив ліки з Польщі, допомагав у організації та святкування свят. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали, просили задоволити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов заперечили, просили відмовити за безпідставністю такого. Допитаний в судовому засіданні приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в якості свідка, зазначив, що 06.12.2007 році між сторонами посвідчував договір дарування будинку №4 на вулиці Музики у м.Львові, де [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар частину будинку №4 на вулиці Музики у м.Львові. Сторонам даного договору було розяснено зміст, значення і умови цього договору та його правові наслідки, стверджували, що при укладанні правочину їхнє волевиявлення є вільним і відповідає їхній внутрішній волі. Підтверджували дійсність намірів при укладенні даного правочину, та про те, що він не носить фіктивного та удаваного правочину. Договір було підписано сторонами у його присутності. Позивачка не зверталася до нотаріуса, щоб розірвати договір дарування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, 10 років як знає позивачку по справі. З нею проживає на одному подвірї. Ніколи не бачив щоб сторони сварилися між собою. Про те, що позивач подарувала будинок йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав на те, що приїжджав до позивачки на Пасху. Після Пасхи її більше не бачив, оскільки вона пропала. Неодноразово бачив що відповідач давав позивачці гроші, привозив одежу, продукти. Не може чітко сказати коли був укладений договір дарування будинку. Вказує, що відповідач постійно перебував в Польщі, на Україну приїжджав днів на десять. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що перебуває в родинних відносинах з позивачкою. Знає, що між сторонами є нормальні відносини. Відповідач купував продукти для позивачки, жили вони разом. Не може повідомити чому позивачка не проживала певний час в будинку. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 6 грудня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладеного договір дарування квартири 2/3 ідеальних частки будинку, за умовами якого житловий цегляний будинок №4 по вул. Музики у м. Львові передана у власність відповідачу. Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 2/3 частин будинку №4 по вул.Музики у м.Львові належить [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності. Підставою виникнення права власності є договір дарування /р.№3415 /06.12.2007/ посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач є власником спірної квартири на законних підставах. Сторони по справі перебувають у родинних стосунках. Після набуття права власності відповідачем на квартиру у такій залишилась проживати позивач. Відповідач не заперечує проти цього, наміру порушувати питання про виселення позивача не має. Як вбачається з договору дарування 2/3 ідеальних частин будинку, сторонам договору було розяснено зміст ст. ст.229, 230, 231, 233, 234, 235, 377, 717-727 ЦК України, ,які регулюють права, обовязки сторін, правові наслідки прийняття дарунка, порядок та строки розірвання договору дарування. Згідно договору дарування - сторони підтвердили, що: вони не є недієздатними чи обмежено дієздатними; укладений договір відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі, і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Також на договорі наявні підписи сторін дарувальника [PERSON] та обдарованого [PERSON], що є свідченням того, що вони дійшли згоди стосовно предмету договору і кожна із сторін однакового розуміє значення, умови та його правові наслідки. В поданій заяві про збільшення позовних вимог позивачка [PERSON] зазначає, що договір дарування будинку №4 по вул.Музики у м.Львові уклала під впливом помилки, оскільки вважала що укладає договір довічного утримання. Згідно висновку судово психологічної експертизи №4169 від 09.11.2015 року [PERSON], [INFO], у період підписання договору дарування від 01.12.2007 орку з урахуванням її вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку спроможна була усвідомлювати реальний зміст власний дій та повною мірою керувати ними, усвідомлено приймати рішення та реалізувати його своїми діями, однак внаслідок комплексу індивідуально-психологічних особливостей (надмірна дратівливість, страх самотності, безпомічності, психологічно залежний стан, тощо) здатність прогнозувати наслідки власних дій обмежена. Підставою недійсності правочину згідно з\~ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1,2,3,5\~ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити\~Цивільному кодексу України\~та іншим актах цивільного судочинства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Постановою Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними\~№9 від 06.11.2009 року передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~ст.203 ЦК України\~саме на момент вчинення правочину. Пунктом 26\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Сторонами оспорюваного договору дарування 2/3 ідеальних частин будинку були дарувальник [PERSON] та обдаровуваний [PERSON] Згідно\~ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що відповідно до ст.\~ст. 229-233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. ст.\~717,\~718,719,\~720,\~722 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. З врахуванням викладеного суд приходить до висновку, що у позові [PERSON] до [PERSON] з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] про розірвання договору дарування - слід відмовити.

Outcome: dismissed