Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання попереднього договору від 23.10.2014 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] дійсним, стягнення з відповідача завдатку в сумі 5000,00 доларів США, що відповідно до офіційного курсу валют еквівалентно 107750,00 грн., та штрафу у розмірі 5000,00 доларів США, що відповідно до офіційного курсу валют еквівалентно 107750,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що між нею та відповідачем 23.10.2014 року було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого вона до моменту укладення договору передала відповідачу 5 тис. доларів США, а відповідач зобов'язався у майбутньому, у строк не пізніше 31.12.2014 року підготувати усі необхідні документи та укласти із нею договір купівлі-продажу будинку за адресою: с. Суховоля, вул. Максима Залізняка, 15. Крім цього, умовами договору було передбачено обов'язок відповідача у випадку відмови укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна повернути грошові кошти отримані за договором та сплатити штраф в розмірі 100% одержаних грошових коштів та речей за попереднім договором протягом 7 днів з дня одержання вимоги покупця. Вказала, що після спливу визначеного попереднім договором строку відповідач ухилився від укладення договору купівлі-продажу, необхідні документи для вчинення продажу не підготував, домовленої дати до нотаріуса не з'явився. А відтак вважає, що оскільки відповідачем порушені взяті на себе зобов'язання за умовами попереднього договору, тому з нього підлягають стягненню отримані грошові кошти в розмірі 5 тис. доларів США та штраф у такому ж розмірі. Одночасно зазначила, що дійсно положеннями цивільного законодавства визначено, що попередній договір укладається у формі встановленій для основного договору, однак сторонами було домовлено щодо усіх істотних умов договору, але в подальшому відповідач відмовився від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу із незрозумілих для неї причин, тому вважає що існують підстави для визнання попереднього договору дійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з аналогічних підстав, просить позов задоволити. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, причин неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не подав. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому ч.9 ст. 74 ЦПК України порядку через оголошення в пресі, оскільки за зареєстрованим місцем проживання судова кореспонденція поштовим відділенням поверталася на адресу суду у зв'язку із закінченням терміну зберігання. А тому суд вважає, що відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд в задоволенні позову відмовляє з таких підстав. Судом встановлено, що 23.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна у простій письмовій формі (а.с.10-14), відповідно до умов якого сторони домовилися про майбутнє укладення між ними, в строк не пізніше 31.12.2014 року, договору купівлі продажу будинку, що розташований за адресою: [NUMBER]. Однак, за правилами ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Одночасно, ст. 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що оскільки сторонами попереднього договору було досягнуто згоди щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна - будинку, який підлягав нотаріальному посвідченню, а відтак і попередній договір повинен підлягав нотаріальному посвідченню на момент його укладення. У відповідності до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Позивач звернулася до суду із позовом про визнання попереднього договору дійсним з підстав зазначених у ч.2 ст. 220 ЦК України. Дійсно, ч.2 ст. 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Тобто, для визнання спірного попереднього договору дійсним необхідно встановити факт ухилення однієї із сторін від його нотаріального посвідчення. Однак, позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на обставини ухилення відповідача від укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, в той час як в силу вимог ст. 60 ЦПК України не наводить жодних доказів про те, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення саме попереднього договору. Більш того, як вказав представник позивача у судовому засіданні, кошти в розмірі 5 тис. доларів США позивачем передано відповідачу до моменту укладення попереднього договору, і жодних доказів про те, що на час укладення такого позивач вимагала від відповідача нотаріального посвідчення спірного договору суду не надав. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що спірний попередній договір укладений з порушенням закону щодо його форми, тобто є нікчемним, і в ході судового розгляду наведені позивачем обставини дійсності правочину не знайшли свого об'єктивного підтвердження, а відтак в цій частині позовні вимоги про визнання правочину дійсним є безпідставними, у зв'язку із чим в їх задоволенні слід відмовити. Одночасно суд не вбачає підстав для задоволення інших позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. А у відповідності до положень ч.1 ст. 215 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення із відповідача на свою користь отримані ним за умовами попереднього договору грошових коштів в сумі 5 тис. доларів США та штрафу в розмірі 100% від отриманої суми, з підстав порушення ним взятих на себе зобов'язань за умовами цього договору. Однак встановивши в судовому засіданні нікчемність договору, за яким на думку позивача у відповідача виникли зобов'язання, суд не вправі застосовувати наслідки порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за умовами цього договору, як і не може застосувати наслідки недійсності правочину передбачені ч.2 ст. 216 ЦК України, оскільки з такою вимогою про визнання правочину недійсним до суду жодна із сторін не зверталася. За таких обставин підстав для задоволення позову про стягнення грошових коштів на користь позивача із відповідача із заявлених підстав у суду немає. В той же час, встановивши факт безпідставного отримання відповідачем від позивача грошових коштів в сумі 5 тис. доларів США, позивач вправі захистити порушене своє майнове право обравши у відповідності до ст. 16 ЦК України інший спосіб захисту, зокрема пред'явлення відповідного позову про відшкодування відповідачем збитків шляхом стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Outcome: dismissed