Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивач звернулася до Ватутінського міського суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 16.06.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ватутінського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис №\~49. Позовні вимоги мотивовані тим, що подружжя не змогло налагодити нормальні взаємостосунки, а сімейне життя проходить у постійних суперечках оскільки у сторін різне розумінні вирішення життєвих проблем. Крім того, відповідачем неодноразово заподіював тілесні ушкодження позивачу та здійснював насильство у сімї, як наслідок з грудня 2016 року спільне проживання сторін припинено. Також вказала, що після розлучення залишає собі прізвище «Костецька», а їх спільна з відповідачем дитина залишиться проживати з нею. Позивач та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявились. Позивачем та її представником подано до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився. Відповідно до телефонограми від 07.09.2017 року просить справу за позовом [PERSON] до нього про розірвання шлюбу розглядати у його відсутність, позовні вимоги визнає, але просить не стягувати з нього судові витрати. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Задовольняючи позов суд виходить з наступного. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-СР № 052759, виданого 16.06.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ватутінського міського управління юстиції Черкаської області, 16.06.2009 року зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про що у книзі реєстрації шлюбів 2009 року зроблено актовий запис за № 49. Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Судом установлено, що сторони мають спільну доньку, а саме: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-СР № 051114, виданим 16.08.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ватутінського міського управління юстиції Черкаської області. Відповідно до вказаного свідоцтва батьком [PERSON] вказано [PERSON], а матірю [PERSON]. Відповідно до довідки № 174, виданої 20.03.2017 року Ватутінського виробничого управління житлово-комунального господарства, [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає за адресою: [INFO]. Склад її сімї: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України (далі СК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та протоколами до неї. Згідно із ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст. 21 СК України шлюб це сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі змістом ст. 24 СК України добровільність шлюбу є однією з його основних засад. Шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до змісту положень ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст. 112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу судом не встановлено. Спору про поділ майна сторони на момент розгляду даної справи не мають. Між сторонами досягнута згода про те, що їх спільна донька [PERSON] після розлучення залишається проживати з матірю. Судом за клопотанням відповідача вжито заходів щодо примирення подружжя, однак зі спливом наданого 2-місячного строку сторони не примирилися, позивач має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин та розірвання даного шлюбу. З огляду на вказане, суд вважає, що подальше спільне життя [PERSON] та [PERSON] як подружжя неможливе, суперечить інтересам позивача, а тому їх шлюб підлягає розірванню. З урахуванням клопотання позивача, після розірвання шлюбу, суд залишає їй шлюбне прізвище [PERSON]. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 79, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Оскільки при предявленні позову до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією № 2095302 від 09.06.2017 року, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. Відносно витрат, понесених позивачем за надану правову допомогу по справі суд виходить з того, що оплата за правову допомогу проводиться на підставі Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Положеннями ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. При цьому склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно з п.п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справ ах» розяснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.\~6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що позивачем 20.03.2017 року з адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги у цивільній справі про розірвання шлюбу та відповідно до квитанції № б/н від 20.03.2017 року сплачено 640 грн. за підготовку позовної заяви про розірвання шлюбу. Враховуючи, що адвокатом [PERSON] надано позивачу правову допомогу поза межами судового засідання, яка полягала у складанні позовної заяви про розірвання шлюбу, а тому понесені витрати у сумі 640 грн. є розумними, тобто відповідають складності, обсягу та характеру, наданої правової допомоги, та не перевищують суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, суд вважає, що зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved