Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, яким просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем; після розірвання шлюбу змінити її прізвище на дошлюбне - «[PERSON]»; встановити місце мешкання їх дитини [PERSON] разом з матерю [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS] Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 06.10.2006 перебуває в шлюбі з відповідачем. В період шлюбу народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, останні два роки вони не проживають разом, де мешкає відповідач позивачу не відомо, через це їх шлюбні відносини фактично припиненні. Позивач з сином мешкає за адресою [ADDRESS] Подальше збереження шлюбу не можливе. Після розірвання шлюбу їх син залишиться проживати з позивачем та вони будуть мешкати за вказаною адресою. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладене у позовній заяві. Також зазначив, що на даний час позивач з дитиною вимушена була виїхати з квартири [ADDRESS] у зв'язку з відключенням відповідачем електроструму. Відповідач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в частині розлучення сторін, підтвердив ту обставину, що вони з дружиною не мешкають разом вже два роки. Щодо встановлення місце мешкання їх дитини з дружиною - заперечував, посилаючись на те, що він опікувався дитиною, поки вони проживали разом - влаштовував дитину в дитсадок, в школу, оплачував поїздки на море. Зараз з дитиною відсутній будь який зв'язок, телефон, по якому він спілкувався з дитиною, відключений. Також пояснив, що квартира [ADDRESS] належить його брату, яку він збирається відчужити. Третя особа - Служба у справах дітей Деснянського районну у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явились, на адресу суду надіслали клопотання про розгляд справи без їх присутності. Заслухавши пояснення відповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 06.10.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, а/з № 1708. Подружнє життя сторін не склалось, причиною розірвання шлюбних відносин стало те, що шлюбно-сімейні стосунки сторони фактично не підтримують близько двох років, спільне господарство не ведуть, при цьому зберегти сім'ю та відновити свої стосунки як позивач, так і відповідач не бажають. В період шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, які мають важливе значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Стаття 113 СК України надає право особі, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на вказані норми вимоги щодо зміни прізвища позивача на дошлюбне - «[PERSON]», підлягають задоволенню судом. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дитини сторін з матерю, судом встановлено наступне. У відповідності до вимог ст.ст. 141, 155 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1,2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Вирішення спорів про місце проживання малолітніх дітей у судовому порядку, якщо батьки не дійшли згоди вирішення цього спору добровільно викликано і вимогами міжнародного законодавства. Так, відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20.11.1989 року і яка набула чинності для України з 27.09.1991 року передбачено - держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. У тих випадках, коли таке розлучення випливає з якого-небудь рішення, прийнятого державою-учасницею, наприклад при арешті, тюремному ув'язненні, депортації чи смерті (включаючи смерть, що наступила через будь-яку причину, під час перебування даної особи у віданні держави) одного чи обох батьків або дитини, така держава-учасниця надає батькам, дитині чи, якщо це необхідно, іншому члену сім'ї на їх прохання необхідну інформацію щодо місцеперебування відсутнього члена (членів) сім'ї, якщо надання цієї інформації не завдає шкоди добробуту дитини. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання само по собі не призвело до несприятливих наслідків для відповідної особи (осіб). Таке ж положення закріплено Законом України «Про охорону дитинства» в статті 15 - у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участі батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду. У статті 14 цього Закону передбачено заборону розлучати дітей з батьками всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набуло законної чинності. З аналізу вказаних норм можна дійти висновку, що суд розглядає спір про місце проживання малолітньої дитини, лише тоді, коли дитина утримується одним із батьків за допомогою фізичного чи психічного насильства, тобто коли є спір між батьками щодо місця проживання дитини. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. Належних доказів, які підтверджують наявність спірних відносин між сторонами щодо визначення місця проживання їх спільної дитини суду надано не було, також клопотань щодо їх витребування в порядку ст. 137 ЦПК України до суду не заявлялось. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги в цій частині стороною позивача не доведені та підлягають залишенню без їх задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. за вимоги щодо розірвання шлюбу.

Outcome: partial