Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернулася до суд з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та компетенції заборгованості середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що 17 жовтня 2011 року вона була прийнята на роботу в Індустріальне відділення Дніпропетровського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду касира - операціоніста, що підтверджується трудовим договором № 6857868 від 17 жовтня 2011 року, а з 03 червня 2013 року була переведена на посаду старшого касира - операціоніста Індустріального відділення Дніпропетровського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» з встановленою заробітною платою 4 000 грн. 31 грудня 2013 року позивач звільнилася за власним бажанням, однак відповідачем не було їй сплачено заробітну плату за листопад та грудень 2013 року, які позивач просить стягнути з відповідача на її користь. Після звільнення позивач неодноразово зверталася до відповідача стосовно виплати їй заборгованості по заробітній платі, однак відповідач так і не виплатив їй заробітну плату, тому позивач просить суд стягнути з відповідача компенсацію за затримку виплати заробітної плати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив застосувати строк позовної давності. Вислухавши сторони, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується . Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь - яким строком. Судом встановлено, що 17 жовтня 2011 року [PERSON] було прийнято до Індустріального відділення Дніпропетровського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» касиром - операціоністом 2 категорії, що підтверджується наказом про прийняття на роботу № Э.DN-KП- 2011- 6857868 від 17 жовтня 2011 року /а.с. 22-23/, укладеним трудовим договором /а.с. 6-7/ та трудовою книжкою /а.с.8/. 03 червня 2013 року [PERSON] переведено на посаду старшого касира - операціоніста, що підтверджується наказом №Э.DD-ПП- 2013- 538 від 03 червня 2013 року /а.с. 24-26/ та трудовою книжкою /а.с. 8/. Стаття 38 КЗпПУ передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. 31 грудня 2013 року позивач була звільнена за власним бажанням, що підтверджується наказом про звільнення №Э.28.0.0.0/1-7078972 від 27 грудня 2013 року №Э.DD-ПП- 2013- 538 від 03 червня 2013 року /а.с. 24-26/ та трудовою книжкою /а.с. 8/. При звільненні [PERSON] відповідачем було списано з її заробітної плати грошові кошти, в зв*язку з тим, що 11 листопада 2013 року було виявлено заподіяння [PERSON] матеріальної шкоди банку у вигляді нестачі грошових коштів в касі відділення внаслідок порушення працівником покладених на неї трудових обов*язків. Так, наявність нестачі грошових коштів в сумі 145 171,25 грн. та 5 000 доларів США підтверджується актом ревізії каси Індустріального відділення від 11 листопада 2013 року /а.с.29/. Висновком службового розслідування встановлено, що у квітня 2013 року наприкінці робочого дня [PERSON] прийняла від клієнта банку значну суму грошових коштів не перерахувавши їх. При виявленні нестачі грошових коштів [PERSON] керівництву відділення не повідомила. В своїх поясненнях [PERSON] повідомила про те, що нею вже сплачено 20 000 грн. та останню частину вона погодилась сплатити. В зв'язку з чим відповідачем було прийнято рішення про відрахування з заробітної плати позивача грошових коштів на погашення заборгованості грошових коштів. Відповідно ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Частина 5 ст. 130 КЗпП України передбачає, що працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Добровільне покриття заподіяної шкоди є волевиявленням працівника і повинно здійснюватися саме працівником. Згідно ч. 1 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого им органу. Згідно ч. 1, 2 ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування з заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. Отже вбачається що відрахування із заробітної плати є саме примусовим стягненням заподіяної шкоди і може бути здійснено лише при дотриманні роботодавцем двох обов'язкових умов для такого відрахування, а саме: 1) наявність повідомлення працівника про такі відрахування. 2) наявність наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, яке має (бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди; В судовому засіданні представником відповідача не було надану, ані наказу, ані розпорядження про відрахування із заробітної плати [PERSON] для покриття її заборгованості перед відповідачем, а також відсутня згода позивача про добровільне відрахування з її заробітної плати на погашення спричиненої матеріальної шкоди відповідачу. Тому твердження відповідача про добровільне відрахування заробітної плати є безпідставне та нічим не підтверджується. Відповідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В судовому засіданні представником відповідача не заперечувалась сума заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] Так, при звільненні [PERSON] з нею не було проведено остаточного розрахунку, та на час звільнення заборгованість по заробітній платі становить 8 000 грн., яка підлягає стягнення з відповідача на користь позивача. Згідно ч. 1 ст.117 КЗпПУ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток позивача становить 4 000 грн., час затримки виплати заробітної плати становить 9 місяців, отже стягненню підлягає 36 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved