Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач звернулася\~ до Новопсковського районного суду з позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між ними 07.06.2003 Новопсковським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, актовий запис № 31, стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 07.06.2003 перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають з нею. За останні кілька років вони з відповідачем не можуть знайти спільної мови. Відповідач неодноразово бив її не очах у дітей, не приймав участі у вихованні дітей, не забезпечував родину матеріально. Вважає, що їх подальше спільне життя як подружжя є неможливим, а збереження шлюбу суперечить як її інтересам так і інтересам дітей. Батьки рівні у своїх обовязках щодо утримання дітей. Належний рівень життя дітей вона самостійно забезпечити не може. Відповідач інших утриманців немає, працездатний, його стан здоровя дозволяє йому працювати, тому, на її думку, має можливість сплачувати аліменти на дітей у розмірі ? частини від усіх видів заробітку. Позивач у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, на позові наполягає. Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги про розірвання шлюбу визнає повністю, позовні вимоги про стягнення аліментів частково, згоден сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частки, при цьому посилається на те, що він не працює, земельного паю не має, має на утриманні матір пенсійного віку, яка потребує додаткових витрат. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до такого. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Згідно ч.1 ст.55 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Судом встановлено, що починаючи з 07.06.2003 сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія І-ЖД №359131, виданим Новопсковським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, про що складено відповідний актовий запис за № 31. У період шлюбу у сторін народилися діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серія І-ЕД №151249, виданим 19.05.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції Луганської області, та свідоцтвом про народження серія І-ЕД №227152, виданим 10.01.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного тану Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області. Малолітні діти сторін проживають з матірю [PERSON] Частинами 3 та 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 Сімейного Кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що подружні стосунки між сторонами припинені, подружжя сумісно не проживає, спільне господарство не веде, тобто шлюб існує формально, зважаючи, що позивач наполягала на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а відповідач на розірвання шлюбу згоден, суд вважає, що є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, а також положенням ст. 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] (до шлюбу Недовєсова) [PERSON] після розірвання шлюбу бажає залишити за нею прізвище, отримане після реєстрації шлюбу «Яцун». Згідно ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] в графі «батько» зазначений відповідач [PERSON]. Відповідно до статей 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов'язків. Такий обов'язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Відповідно до приписів ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 Сімейного Кодексу України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, враховуючи матеріальне становище кожної із сторін спору, а саме, те, що малолітні діти знаходяться на утриманні своєї матері, тоді як, відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку обох своїх батьків, оскільки між сторонами домовленість з цього питання не досягнута, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей. Щодо визначення способу виконання обовязку відповідача та визначення розміру аліментів, суд виходить з такого. Частиною 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька (матері) або у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1\~ст. 183 Сімейного Кодексу України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Порівняльний аналіз змісту ст.\~183\~і ст.\~184 Сімейного Кодексу України\~дає підстави для висновку, що\~визначення розміру аліментів у частці можливий за наявності у матері, батька дитини регулярного, сталого заробітку (доходу), отримуваного у грошовій формі. В інакшому випадку аліменти підлягають визначенню у твердій грошовій сумі. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач офіційно не працює, має нерегулярний, мінливий дохід, суд вважає за необхідне визначити спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі по 600 грн. на утримання кожної дитини щомісяця. Визначаючи розмір аліментів на малолітніх дітей, суд враховує стан здоровя та інтереси дітей, вартість життя та забезпечення соціально-побутових потреб розвитку та здоровя дітей, розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, а також те, що відповідач є особою працездатного віку, має можливість працювати, інших неповнолітніх дітей на його утриманні немає, відсутність доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності. При цьому, визначений судом розмір аліментів не поставить в скрутне становище відповідача та забезпечить мінімальний рівень для існування дітей. Суд не приймає доводи відповідача про те, що він має на утриманні непрацездатну матір, оскільки в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 57, 58 ЦПК України, на підтвердження цього. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-113 цс 13, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч.2 ст.184 Сімейного Кодексу України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п.8 ст.8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах сплати платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial