Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовними вимогами, розмір яких в ході судового розгляду збільшила заявою від 04.03.2016 року, просить визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію поширену відповідачем [PERSON] інформацію в абзаці пятому сторінки № 144 опублікованої ним книги «Книга памяті с.Переволочна» щодо перекручування її прізвища, а також про незаконне отримання нею матеріальної винагороди (мзди) у розмірі 300 рублів за вчинення реєстраційних дій (прописки) в селі Переволочна під час роботи у 1958 році секретаркою сільської ради вказаного села; та зобовязати відповідача [PERSON], як автора поширених неправдивих відомостей про її особу, спростувати недостовірну інформацію щодо неї, опубліковану в книжці «Книга памяті с.Переволочна», яка вийшла з друку через НВФ «Українські технології» у 2014 році, через засоби місцевої інформації Буського району шляхом публікації спростування в районній газеті «Воля народу». Крім цього, просить зобовязати автора книги «Книга памяті с.Переволочна» [PERSON] попросити у неї публічного вибачення за поширення неправдивої інформації поширеної щодо неї в даній книзі на сході жителів села Переволочна Буського району Львівської області, в тому числі, через написання окремої статті, яку розмістити на дошці оголошень Переволочнянської сільської ради Буського району Львівської області в присутності як її, так і з відома представників органів місцевого самоврядування с.Переволочна. У випадку перевидання книги «Книга памяті с.Переволочна», зобовязати автора вилучити з тексту неправдиву інформацію щодо [PERSON]. Також просить витребувати в автора книги «Книга памяті с.Переволочна» [PERSON] договір з НВФ «Українські технології» про віддруковану кількість примірників книжки, непоширений тираж зобовязати утилізувати. Крім цього, просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь завдану їй моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що по рекомендації односельчан, вона ознайомилася із змістом названої книги, яка була опублікована відповідачем [PERSON] та поширена серед невизначеного кола осіб у 2014 році. В главі 5.2 книги «Спогади репресованих», серед публікацій спогадів жителів села Переволочна про період окупації Західної України Радянським Союзом, на сторінках № 132-145 книги автор наводив спогади [PERSON] про поневіряння її родини після повернення з Сибіру у 1958 році, коли та зіткнулася із бездушним радянським бюрократизмом при марних намаганнях прописатися в рідному селі, серед чого на сторінці № 144 виявила інформацію наступного змісту: «Врешті погодилась приписати наша колишня однокласниця [PERSON] (Цапиха), що була на той час секретаркою сільради с.Переволочна за певну мзду. Через декілька місяців приписали таки їх. [PERSON] за це 300 руб. Було мало. Ще вимагала 200 руб. Довго ходила, згадувала пані секретарка сільради, що їй винні гроші. Але батьки вже переїхали жити в Йосипівку до тітки Меланки маминої сестри…». Вважає наведену інформацію недостовірною, оскільки вона дійсно працюючи в період з 1953 року по 1961 року секретарем сільської ради с.Переволочна жодних неправомірних дій не вчиняла, закон не порушувала, хабарів ні в кого не вимагала, і наведені обставини не підтверджуються жодними доказами. Зокрема, вказала, що на роботу в сільську раду була прийнята, як дитина родом з бідної сімї, де отримувала заробітну плату у розмірі 40 карбованців, що на той час було нормою. В її посадові обовязки питання реєстрації місця проживання (прописки) не входило, такі питання належали до компетенції представництв центральних органів виконавчої влади, що знаходилися в районному центрі, а не в селі. До того ж, питаннями репресованих, зокрема, реєстрації місця проживання, відали органи НКВД, а згодом КГБ. Крім цього, на той час за вчинення подібного злочину було передбачено покарання позбавлення волі на строк від 10 до 15 років, а відтак вона собі такого уявити не могла, щоб отримати хабар за вчинення якихось службових дій. Також зазначила, що дійсно навчалася в одному класі з [PERSON], однак її разом із сімєю після закінчення війни репресували та вивезли із села, після чого вона її більше не бачила, і до неї про надання жодної допомоги, в тому числі вчинення якихось службових дій, ніхто із членів її сімї не звертався. Крім цього, у вказаному абзаці статті відповідач у принизливій формі перекручує її прізвище «Цап» називаючи «Цапихою», що в сукупності з іншими негативними висвітленнями її особи, щодо отримання нею неправомірних вигод, створює в очах односельчан образ про неї, як про особу здирника, прислужника репресивного апарату, що наживалася на чужому горі. Оскільки вказана інформація є недостовірною та водночас негативною, порушує її немайнові права, а саме принижує її честь, гідність та ділову репутацію, тому просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з аналогічних підстав. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні відносно позову заперечили, вважають позовні вимоги до [PERSON] заявлені безпідставно з огляду на те, що в книзі «Книга памяті с.Переволочна» відповідач публікував виключно інформацію, яку наводили особи, в яких брав інтервю автор книги. Зокрема, оспорювана інформація була надана йому [PERSON], яку він не піддаючи будь-яким змінам, переніс у книгу, а відтак відповідальність за її достовірність повинен нести не він, так як не являється її автором. Також вказали, що тираж книги становив 100 примірників вартістю близько 8 000 грн., які відповідач розповсюдив безоплатно через родину та знайомих, можливості перевидати книгу у відповідача немає, як і не має нерозповсюджених примірників книги, а тому у задоволенні позову просять відмовити. Крім цього, відповідач зазначив, що договору між ним та НВФ «Українські технології» про віддруковану кількість примірників книжки у нього не збереглося. В останнє судове засідання належно повідомлений відповідач [PERSON] не зявився, забезпечив явку свого представника. Даючи пояснення та будучи допитаною в якості свідка відповідач [PERSON] суду показала, що дійсно на прохання відповідача [PERSON] вона з ним поділилася спогадами з часів окупації Західної України Радянським Союзом, в ході чого її та батьків було репресовано і вивезено на Сибір. Вказала, що викладена інформація в книзі стосовно отримання відповідачкою мзди (матеріальної винагороди) відповідає тому змісту інформації, яку вона поширила відповідачу [PERSON], і про вказані обставини їй стало відомо від свого батька, який після їх повернення з Сибіру, просив надати грошові кошти для реєстрації в селі. Однак зазначила, що особисто при передачі грошей позивачу присутня не була, і хто такі кошти мав передавати і коли, їй не було відомо. При цьому вказала, що з позивачкою була знайома, оскільки навчалися в одному класі, в той же час після повернення з Сибіру з нею не спілкувалася. Про обставини перекручування прізвища позивача вказала, що їй невідомо хто саме зазначив її «Цапихою», можливо і автор книги. Вважає позовні вимоги безпідставними. В останнє судове засідання відповідач [PERSON] не зявилася повторно, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, при цьому подала заяву про продовження розгляду справи у її відсутності, а тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у її відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши відповідача [PERSON] в якості свідка, оглянувши в судовому засіданні оригінал примірника книги «Книга памяті с.Переволочна», оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позов задовольняє частково з наступних підстав. Судом встановлено, що у 2014 році відповідач [PERSON] через НВФ «Українські технології» видав книгу «Книга памяті с.Переволочна», де на сторінці № 144 в абзаці 5 ним поширено інформацію наступного змісту: «Врешті погодилась приписати наша колишня однокласниця [PERSON] (Цапиха), що була на той час секретаркою сільради с.Переволочна за певну мзду. Через декілька місяців приписали таки їх. [PERSON] за це 300 руб. Було мало. Ще вимагала 200 руб. Довго ходила, згадувала пані секретарка сільради, що їй винні гроші. Але батьки вже переїхали жити в Йосипівку до тітки Меланки маминої сестри…». Позивач вважає, що зазначена інформація стосується її особи, є негативною та недостовірною, завдає шкоди її немайновим правам, порочить її честь, гідність та ділову репутацію, а відтак підлягає спростуванню. Відповідно до принципу, закладеного у статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має права вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню Інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. При цьому, статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Статтею 270 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на повагу до гідності та честі, які є її особистим немайновим правом. Відповідно до положень ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до роз'яснень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 вересня 1990 року № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації» згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Крім цього, з врахуванням розяснень у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Як визнав в судовому засіданні відповідач [PERSON], оскаржувана інформація дійсно ним опублікована в книзі «Книга памяті с.Переволочна» на сторінці № 144 та стосується особи позивача [PERSON] Однак вважає, що в такий спосіб ним не порушено немайнові права позивача, оскільки така записана ним зі слів [PERSON] Дійсно, з оглянутого в судовому засіданні оригіналу книги «Книга памяті с.Переволочна» в главі 5.2 книги «Спогади репресованих», на сторінках № 132-145, відповідач [PERSON] наводить спогади [PERSON] про її життя та життя членів її родини в період окупації Західної України Радянським Союзом, серед яких в абзаці 5 на сторінці № 144 наводить розповідь про незаконне отримання позивачкою [PERSON] матеріальної винагороди за вчинення реєстраційних дій (прописки) в селі Переволочна під час роботи у 1958 році секретаркою сільської ради с.Перевалочна. Крім цього, неправильно записано її прізвище на «Цапиха». Допитана в якості свідка [PERSON] суду підтвердила, що дійсно зазначена інформація щодо отримання позивачкою [PERSON] матеріальної винагороди за вчинення реєстраційних дій (прописки) в селі Переволочна під час роботи у 1958 році секретаркою сільської ради с.Переволочна, відповідає тій інформації, яку вона надала в розпорядження [PERSON] Одночасно вказала, що розповідаючи свої спогади [PERSON] прізвище позивача вона не перекручувала, що на її думку є вільною інтерпретацією автора. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позивачем доведено перед судом, і вказані обставини визнаються відповідачами, що поширена в абзаці 5 на сторінці № 144 книги «Книга памяті с.Переволочна» інформація стосується особи позивача та є негативною, оскільки свідчить про особу позивача, як таку, що вказаними діями порушує встановлені принципи моралі, загальновизнані правила співжиття та більш того, що такі дії носять ознаки кримінального правопорушення - отримання неправомірної вигоди в грошовій формі під час виконання нею службових обовязків. Також, суд вважає доведеним той факт, що вказана інформація є поширена, зокрема відповідачем [PERSON], оскільки як встановлено судом книга була роздрукована на базі НВФ «Українські технології» відповідним тиражем на замовлення самого відповідача [PERSON], автором якої він являється. Крім цього, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є також поширювачем негативної інформації про особу позивача щодо наявності в її діях ознак кримінального правопорушення, оскільки встановлено, що саме вона розповіла її відповідачу, однак в цій частині позовні вимоги до відповідача не заявлені, а відтак вказані обставини судом не досліджуються і правова оцінка таким не дається. Встановивши факт поширення відповідачем [PERSON] негативної інформації щодо особи позивача, суд одночасно враховує, що всупереч покладеного на нього обовязку відповідачем не доведено перед судом факту, що поширена нею інформація є достовірною. В той же час, оскільки в книзі наводяться обставини про вчинення позивачем злочину, а відтак відповідно до вимог чинного законодавства України такі можуть підтверджуватися відповідними рішеннями суду про притягнення винної особи до кримінальної відповідальності, однак таких в ході судового розгляду не здобуто. При цьому, в якості свідка [PERSON] суду вказала, що вона особисто присутня при передачі коштів позивачу не була, про сприяння у здійсненні реєстрації місця проживання її батьків за грошову винагороду із позивачем не домовлялася, про ці обставини їй було відомо лише зі слів батька, який у неї просив для цієї мети позичити гроші. Крім цього, суд враховує, що відповідач поширив інформацію фактично про злочинну діяльність позивача в категоричній формі при цьому жодних фактів чи доказів не навів. Такі вислови не були судженням, критикою чи оцінкою певних фактів, недоліків у роботі позивача на посаді секретаря сільської ради. За таких обставин, суд приходить до переконання, що поширена відповідачем негативна інформація про особу позивача є недостовірною, що в сукупності з перекручуванням прізвища позивача, а також тим фактом, що книга була випущена тиражем 100 штук та поширена серед необмеженого кола осіб, свідчить про те, що така інформація знижує соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а також набуту нею суспільну оцінку її ділових і професійних якостей при виконанні нею службових обов'язків. А тому суд вважає, що така принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, у звязку із чим позивач має право на захист свого порушеного немайнового права у визначений законом спосіб. Одним із спеціальних способів захисту порушеного особистого немайнового права законодавець визначає у ч.7 ст.277 ЦК України, шляхом спростування недостовірної інформації у такий же спосіб, у який вона була поширена. При цьому, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Одночасно суд враховує, що ч.6 названої статті Закону передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливим у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Оскільки судом встановлено, що видана позивачем книга на даний час розповсюджена, і нового перевидання книги не планується, а відтак суд вважає підставними вимоги позивача про спростування недостовірної інформації в інший спосіб через засоби масової інформації Буського району Львівської області шляхом публікування спростування в районній газеті «Воля народу». В той же час обовязок по спростуванню недостовірної інформації слід покласти на відповідача [PERSON], як особу, що поширила недостовірну інформацію. При цьому, судом не приймаються заперечення відповідача [PERSON] про те, що він не може бути належним відповідачем у справі в силу того, що поширював інформацію зі слів особи [PERSON], оскільки судом встановлено, що книгу видано саме відповідачем [PERSON], а відтак в силу вимог ч.2 ст.302 ЦК України саме на ньому лежав обовязок переконатися в достовірності інформації, яку він публікував. Крім цього, відповідно до п.3 ч.6 ст.277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. А тому, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги є підставними, слід їх задоволити, спростувавши недостовірну інформацію щодо перекручування прізвища позивача [PERSON], а також про незаконне отримання нею матеріальної винагороди за вчинення реєстраційних дій (прописки) в селі Переволочна під час роботи у 1958 році секретаркою сільської ради с.Переволочна, та зобовязати відповідача [PERSON] поширити відповідні спростування через засоби масової інформації Буського району Львівської області, шляхом їх опублікування в районній газеті «Воля народу». Одночасно суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про покладення на відповідача обовязку публічно вибачитися за поширення в книзі неправдивої інформації щодо неї на сході жителів села Переволочна Буського району Львівської області, в тому числі, через написання окремої статті, яку розмістити на дошці оголошень Переволочнянської сільської ради Буського району Львівської області в присутності як її, так і з відома представників органів місцевого самоврядування с.Переволочна; а також у випадку перевидання книги «Книга памяті с.Переволочна», зобовязати автора вилучити з тексту неправдиву інформацію щодо [PERSON], оскільки відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у загальні способи, встановлені главою 3 цього Кодексу, а також спеціальними способами визначеними ч.7 ст.277 ЦК України або ст.278 ЦК України відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення, яким заявлені вимоги не відповідають. Також суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про покладення обовязку на відповідача представити договір із видавництвом про кількість примірників книжки, а не поширений тираж книги утилізувати, оскільки такі способи захисту не відповідають способам захисту порушеного немайнового права, крім того, судом уже захищено порушене право позивача у встановлений законом спосіб, і як зазначив у судовому засіданні відповідач такого договору у нього не збереглося, а увесь тираж книг ним було безоплатно розповсюджено невизначеному колу осіб. Одночасно задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недостовірною поширену інформацію відповідачем [PERSON] щодо особи позивача, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з нього на користь позивача моральної шкоди також підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч.1, п.4 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи. Також, одночасно з відновленням порушеного немайнового права, право позивача на отримання відшкодування моральної шкоди внаслідок приниження честі, гідності та ділової репутації фізичної особи передбачено ст.ст.276, 280 ЦК України. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України). Згідно з вимогами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. При визначенні розміру моральних збитків суд виходить також з п.п.3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. На переконання суду, поширення відповідачем [PERSON] негативної та недостовірної інформації про особу позивача безперечно призвело до порушення звичного способу життя та праці позивача, заподіянню їй сильних душевних страждань, оскільки внаслідок такого було суттєво знижено її соціальна оцінка особи в очах оточуючих, а також оцінку її ділових та професійних якостей. З врахуванням наведеного, а також того, що вина відповідача [PERSON] у заподіянні шкоди позивачу судом встановлена, оскільки саме він. не переконавшись у її достовірності, поширив таку невизначеному колу осіб, а тому суд приходить до переконання, що з нього слід стягнути в якості відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди грошові кошти у розмірі 500,0 грн., оскільки такий розмір є розумною справедливою компенсацією душевних страждань позивача, спричинених внаслідок приниження її честі, гідності та ділової репутації. А тому позовні вимоги слід задоволити частково. Одночасно, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved