Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, мотивуючи його тим, що позивач є спадкоємцем за заповітом після померлої 10 березня 2017 року [PERSON]. До складу спадкового майна входить житловий будинок №18 по вул. Молодіжна в с. Лютарівка Теофіпольського району Хмельницької області, в якому спадкодавець проживала все життя, однак правовстановлюючих документів не виготовила. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок. У зв'язку з цим просила позов задовольнити та визнати за нею право власності на житловий будинок №18 по вул. Молодіжна в с. Лютарівка Теофіпольського району в порядку спадкування. Позивач про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з'явилася, подала заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи у її відсутності. Відповідачі , про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явилися, подали заяви про визнання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутності. Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності сторін. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла 10 березня 2017 року. Позивач є його спадкоємцем за заповітом, який посвідчений секретарем Ординецької сільської ради 20.03.2006року, зареєстровано в книзі за №16. Відповідно до заяви [PERSON] від 27.04.2017 року вона від належної їй частки спадкового майна після смерті [PERSON] відмовилася на користь сестри [PERSON] Відповідно до постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 26.10.2017 року та довідки від 26.10.2017 року, в провадженні приватного нотаріуса [PERSON] заведена спадкова справа №53/2017 за заявою [PERSON] після смерті [PERSON], єдиним спадкоємцем за заповітом на житловий будинок є [PERSON], видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом неможливо, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок №18 по вул. Молодіжна в с. Лютарівка, Теофіпольського району, Хмельницької області. Згідно з довідкою виданою виконкомом Ординецької сільради від 27.09.2017 року та витягу з погосподарських книг за 1981-2017 роки по господарству №18 по вул. Молодіжна в с. Лютарівка, [PERSON] була головою двору, власником будинку, вільно користувалася та розпоряджалася ним. Ч.1 ст.182 ЦК України, передбачає обовязкову державну реєстрацію права на нерухомі речі. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону. Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ст. 1233, 1236 ЦК України визначають, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому та скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що згідно технічного паспорту житловий будинок №18 по вул. Молодіжна в с. Лютарівка побудований у 1966 році. У 1966 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до положень ч.3 п.23 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що на момент смерті, тобто на момент відкриття спадщини, спадкодавцеві [PERSON] належало право приватної власності на житловий будинок №18 по вул. Молодіжна в с. Лютарівка Теофіпольського району Хмельницької області, тому враховуючи, що позивач є спадкоємцем померлої за заповітом, позов необхідно задовольнити. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved