Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати порушеним її право споживача фінансових послуг банку та визнати недійсним кредитний договір № 1360/07 від 14 вересня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON]. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що при укладенні спірного договору банком порушено імперативні вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», нормативно-правових актів Національного банку України щодо надання позичальнику обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів; навмисно приховано фактичне значення реальної процентної ставки та значення подорожчання кредиту. Вважає, що кредитний договір укладений під впливом обману з боку банку з одночасним використанням нечесної підприємницької практики. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Крім того пояснив, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо ціни спірного договору, яка є істотною умовою договору, відтак, договір не є укладеним. Вважає, що позивачем не пропущено строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася з висновку судової економічної експертизи. Просить позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов. Пояснив, що [PERSON] була ознайомлена з умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, погодилася на умови надання кредиту, підписала спірний кредитний договір, а тому відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Жодних умисних дій щодо обману позивача з боку банку при укладенні договору вчинено не було. Крім того, просить застосувати до позовних вимог позовну давність. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 14 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та позивачем [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № 1360/07, за умовами якого позивач отримала кредит в сумі 200000 грн. зі сплатою 14,5 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 11 вересня 2012 року. Кредит надано позичальнику для проведення ремонтно-будівельних робіт житла. Відповідно до п.4.1 кредитного договору зобовязання банку з надання кредиту виникає після належного оформлення забезпечення, а саме іпотеки, предметом якої є земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та незавершений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого становить 95 %. 14 вересня 2007 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя № 1362/07. Надалі сторонами договору 30 вересня 2008 року внесено зміни № 1036/08 до договору про іпотечний кредит та укладено договір № 34 про внесення змін та доповнень до договору про іпотечний кредит. Згідно із п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до п.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Зокрема, за положеннями ч.1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 230 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору ) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про : особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту ( перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо ); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти поверненя кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсязі; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За положеннями ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобовязується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту спірного кредитного договору встановлено, що договір містить всі істотні умови, передбачені ст.1054 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ( в редакціях законів, які діяли на час укладення кредитного договору ). Зокрема, в кредитному договорі визначено предмет договору, процентну ставку, мету, для якої кредит може бути витрачений, строк кредиту ( розділ 2 ), форми забезпечення ( розділ 4 ), умови погашення заборгованості та сплати процентів ( розділ 3 ), права та обовязки сторін договору ( розділ 5 ), відповідальність сторін за порушення зобовязання за договором ( розділ 6 ) та інші умови. Додатком № 1 до кредитного договору, який є його невідємною частиною, визначено строки та розміри щомісячного платежу для погашення кредиту та процентів за ним. Додаток № 2-1 до кредитного договору містить розрахунок вартості кредиту із зазначенням всіх супутніх витрат позичальника. Таким чином, зміст кредитного договору передбачає повну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Позивачем не надано доказів того, що вказана інформація не була їй надана перед укладенням договору. Більше того, в матеріалах справи міститься повідомлення про умови кредитування на будівництво, придбання, реконструкцію, ремонт та облаштування житла і орієнтовну сукупну вартість кредиту, підписане та отримане позивачем напередодні укладення спірного кредитного договору - 13 вересня 2007 року. Вказане повідомлення складено відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Статтею 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» передбачено, що іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити : опис усіх грошових зборів і витрат, повязаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; положення про інфляційне застереження; порядок дострокового виконання основного зобовязання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобовязань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобовязання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; інші умови за рішенням кредитодавця. Вказана інформація зазначена в договорі іпотеки та кредитному договорі, крім інфляційного застереження та права боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобовязання. Інфляційним застереженням згідно із ст.4 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» є обумовлений сторонами договору про іпотечний борг спосіб збереження реальної вартості грошових вимог та доходів кредитодавця. Таке застереження має забезпечувати індексацію платежів за договором про іпотечний борг при сплаті основного зобовязання. За таких обставин, не зазначення в договорі інформації про інфляційне застереження та права боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобовязання стосується захисту кредитора і не впливає на права позивача. Зазначені вище обставини свідчать про те, що позичальник перед укладенням спірного кредитного договору була обізнана про умови кредитування, вартість кредиту, супутні послуги та тарифи, вимоги щодо іпотечного боргу. Підписавши кредитний договір, позивач підтвердила свій намір на отримання банківського кредиту і таке волевиявлення було вільним та спрямованим на настання реальних наслідків. Будь-яких застережень до договору позивач не зазначила, із заявами до відповідача про надання додаткової інформації або розяснення положень договору не зверталася. Про порушення її прав позивачу стало відомо під час виконання зобовязань за кредитним договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1341/цс15 Закон України «Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання договору цей закон не може застосовуватися, так як такі відносини регулюються нармами ЦК України та іншим спеціальним законодавством. Права споживача у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію підлягають захисту у випадках та спосіб, які встановлені ч.7 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору. В той же час, цією нормою не передбачалося визнання недійсним договору у звязку із наданням неповної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно із вимогами ч.1, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції, будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність ), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що кредитний договір було укладено нею під впливом обману та з використанням нечесної підприємницької практики. Як вбачається з висновку судової економічної експертизи № 1574 від 19 січня 2016 року, на момент укладення договору про іпотечний кредит № 1360/07 від 14 вересня 2007 року реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту ( на всю суму кредиту за весь період дії договору ) не визначені. Вказана обставина спростовує доводи позивача про введення її в оману та надання їй невірної інформації відповідачем. У висновках експертизи також вказано, що реальна процентна ставка на момент укладення договору фактично становить 16,72 % та є вищою від процентної ставки, зазначеної в умовах договору - 14,5. Однак, в кредитному договорі зазначено номінальну процентну ставку, яка відображає виключно проценти за користування кредитом, тоді як експертом при визначенні реальної процентної ставки було враховано всі супутні витрати за кредитом, в тому числі комісійні, страхові, нотаріальні та інші. Висновком не встановлено, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру процентної ставки та сукупної вартості кредитного договору, що умови кредитного договору не містять всіх необхідних показників або суперечать Правилам надання банками України інформації споживачу, відтак, відсутні підстави вважати, що такими діяти позивача було введено в оману. Зазначені експертом обставини, у випадку доведення їх обґрунтованості, можуть бути підставою для перерахунку позивачу кредитної заборгованості перед банком, а не для визнання спірного кредитного договору недійсним з підстав обману. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач до укладення договору отримала від відповідача документи, в яких містилася вся необхідна інформація для здійснення свідомого вибору, та після укладення договору виконувала його умови. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним. Щодо доводів представника позивача про те, що оскільки сторони на момент укладання договору не досягли згоди щодо всіх істотних його умов, зокрема ціни, договір є неукладеним, суд зауважує таке. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. У постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2009 року у справі № 10/33/08 суд дійшов висновку, що якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, то це не дає підстав вважати цей договір неукладеним. В судовому засіданні встановлено і сторонами не заперечувалося, що на підставі укладеного спірного кредитного договору позивачем було отримано кредитні кошти та проводилися оплати в рахунок погашення заборгованості за цим договором. Крім того, вказані обставини зазначені в рішенні Рівненського міського суду Рівненської області від 22 червня 201 року про задоволення позову ПАТ «Промінвестбанк» та стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 1360/07 від 14 вересня 2007 року в сумі 186109,41 грн. Не заслуговують також на увагу покликання представника позивача на відсутність у відповідача прав нового кредитора за договором факторингу. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 2 жовтня 2013 року про заміну сторони виконавчого провадження було встановлено належність усіх прав кредитора за кредитним договором між ПАТ «Промінвестбанк» та [PERSON] новому кредитору - ТОВ «Кредитні ініціативи». В судовому засіданні представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності щодо позовної вимоги про визнання договору недійсним. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил ст.261 ЦК України. За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки підставою предявлених позовних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним була наявність порушень зі сторони банку вимог чинного законодавства на момент укладання договору, суд вважає, що саме в цей момент позивач могла та мала реальну можливість дізнатися про порушення свого права, звернувшись до спеціаліста для встановлення повноти дотримання банком всіх вимог щодо укладення спірного договору. Враховуючи, що спірний кредитний договір укладений 14 вересня 2007 року, а до суду позивач звернулася лише 24 липня 2015 року, строк позовної давності позивачем пропущений. Однак, так як на необгрунтовані позови строк позовної давності не поширюється, в задоволенні позову необхідно відмовити саме з цих підстав. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed