Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила витребувати господарські будівлі: вбиральню літ. «Т», душ-літ. «У», сарай - літ. «С», що належать їй, від [PERSON], яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа та користується ними та повернути вказані споруди власнику. В судовому засіданні представник позивача вказані вимоги підтримав в повному обсязі. Суду розповідав, що господарські будівлі,а саме: навіс «ж», л.душ «Р» та вбиральню «П» було побудовано ще попереднім власником домоволодіння - [PERSON] в 1997 році. В подальшому ці господарські споруди було подаровано [PERSON], що підтверджується договором дарування від 31.01.2001 року, але співвласник домоволодіння [PERSON] та його донька [PERSON] самовільно знесли навіс «ж», л.душ «Р» та вбиральню «П» та без відповідних рішень, тобто самовільно, побудували наступні господарські споруди: вбиральню літ. «Т», душ-літ. «У», сарай - літ. «С». Вважав, що за таких обставин, [PERSON] згідно ст.378 ЦК України має право витребувати вказані приміщення від відповідача, оскільки остання незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа належними позивачу господарськими спорудами. Представники відповідача в письмових запереченнях та в судовому засіданні наполягали на необґрунтованості заявлених позовних вимог, звертаючи увагу суду на те, що жодного правовстановлюючого документу у сторін на спірні господарські будівлі немає та вказані будівлі є самовільно побудованими. За таких обставин, ст.387 ЦК України, на яку позивач посилається як на правову підставу позовних вимог, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, які виникли між сторонами. Крім того, повідомляли, що позивач в позовній заяві, а представник позивача в судовому засіданні всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не повідомили та не надали суду жодного доказу на підтвердження факту незаконного заволодіння відповідачем чужим майном. Враховуючи такі обставини, просили в задоволені позову відмовити. Третя особа, Управління Держземагенства у Сумському районі Сумській області, в судове засідання направили заяву про можливість слухання справи у відсутність їх представника та у вирішенні питання поклались на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів інвентарної справи вбачається, що з 20.07.1961 року власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці загальною площею 1305 кв.м., була [PERSON], яка на підставі відповідних рішень виконкому Сумської міської ради здійснила перебудову житлового будинку, а 27.06.1980 року отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок (а.с.42-61 інвентарної справи). 31.07.1980 року [PERSON] подарувала [PERSON] 3/10 частини будинку загальною площею 53,7 кв.м. (а.с.64-65 інвентарної справи). Також з матеріалів інвентарної справи вбачається, що протягом 1980 - 1997 років співвласники вказаного домоволодіння здійснювали на підставі відповідних дозволів прибудови до житлового будинку та будували різні господарські споруди, в тому числі 20.03.1997 року було закінчено будівництво та введено в експлуатацію такі надвірні будівлі, як: навіс «ж», л.душ «Р», вбиральня «П» (а.с.101 інвентарної справи). 05.05.1997 року між власниками [PERSON] та [PERSON] в присутності представника Сумського обласного об»єднаного БТІ складено акт з метою подальшого укладення угоди про порядок користування будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці, в якому зазначено про те, що вказані господарські споруди: навіс «ж», л.душ «Р», вбиральня «П» знаходяться у фактичному користуванні [PERSON] (а.с.102 інвентарної справи). На підставі вказаного акту, визначених представником БТІ ідеальних частин в домоволодінні та спільної заяви співвласників [PERSON] та [PERSON] (а.с. 102-104 інвентарної справи) виконком міської ради народних депутатів 19.06.1997 року прийняв рішення №97 про видачу співвласникам свідоцтва про право власності на житловий будинок. Згідно отриманих 26.06.1997 року свідоцтв про право власності на житловий будинок : [PERSON] на праві власності стало належати 52/100 частин домоволодіння, а [PERSON] - 48/100 частин (а.с.105-106 інвентаризаційної справи). Таким чином, з вищевикладеного можна зробити висновок про те, що станом на 26.06.1997 року господарські споруди: навіс «ж», л.душ «Р», вбиральня «П» були власністю [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, спадкоємцем після її смерті став чоловік [PERSON] (а.с. 118 інвентарної справи). Слід зазначити про те, що навіс «ж», л.душ «Р», вбиральня «П» не були включені до спадкового майна, на яке видавалось свідоцтво про право власності на спадщину за законом (а.с.118 інвентарної справи), а з акту поточних змін від 24.01.2002 року, який також міститься в матеріалах інвентарної справи (а.с. 113), вбачається, що навіс «ж», л.душ «Р», вбиральню «П» було знесено і замість них без відповідного дозволу збудовано сарай «С», вбиральню «Т», л.душ «У». Тобто, вищевикладене дає підстави стверджувати, що на момент видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, яке було видано [PERSON], навіс «ж», л.душ «Р», вбиральня «П» були знесені, а новозбудовані сарай «С», вбиральню «Т», л.душ «У» не внесено до свідоцтва, оскільки такі споруди відносились до категорії самочинно збудованих. [INFO] [PERSON] помер та відповідач - [PERSON] стала спадкоємицею після його смерті, а 01.03.2002 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. На самовільно зведені споруди, які знаходяться на земельній ділянці площею 1305 кв.м. за адресою: [ADDRESS], свідоцтво не видавалось (а.с.125 інвентарної справи). З моменту отримання спадкового майна [PERSON] зазначені сарай «С», вбиральню «Т» та л.душ «У» не оформляла у встановленому законом порядку, а тому в матеріалах інвентарної справи і станом на 2008 рік ці споруди рахуються в списку самовільно побудованих (а.с.127 інвентарної справи). Крім того, судом встановлено, що 31.01.2001 року [PERSON]. подарувала належну їй частину житлового будинку і господарських споруд [PERSON] (а.с. 143 інвентарної справи) та остання зареєструвала в установленому законом порядку право власності на 52/100 частини вказаного домоволодіння (а.с.144 інвентарної справи). З 2013 року між сторонами у даній справі тривають спори з приводу поділу майна між співвласниками та встановленню порядку користування земельною ділянкою, які вирішуються в судовому порядку. Згідно рішення Зарічного районного суду м.Суми від 08.07.2013 року право спільної часткової власності між [PERSON] та [PERSON] припинено та виділено у власність кожному із співвласників відповідні частини житлового будинку та господарських будов (а.с. 71-72). Як вбачається з мотивувальної частини вказаного рішення, позивач [PERSON] просила виділити їй у власність господарські будівлі (сарай «С», вбиральню «Т» та л.душ «У»), але судом встановлено, що вони самочинні і тому в задоволенні позову в цій частині було відмовлено у зв»язку з необґрунтованістю. В позовній заяві, яка розглядається в даній справі, [PERSON] посилаючись на ст.387 ЦК України як на правову підставу своїх вимог, просила витребувати із чужого незаконного володіння спірні господарські споруди (сарай «С», вбиральню «Т» та л.душ «У»). Але в даному випадку вказана норма не підлягає застосуванню, оскільки згідно вказаної статті ЦК України право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, має тільки власник майна. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В даному випадку [PERSON] не довела тієї обставини, що є власником вказаних господарських будівель, а твердження представника позивача в судовому засіданні про те, що про ці будівлі згадується у договорі дарування, укладеному між [PERSON] і [PERSON], а тому вони перейшли у її володіння, суд не може взяти до уваги, оскільки згідно п.1. зазначеного договору вказано, що об»єктом дарування є 52/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих та побутових будівель, розташованих на земельній ділянці площею 1396 кв.м., а потім перераховано всі будівлі (як житлові, так і господарські), що знаходились на вказаній земельній ділянці та перебували у користуванні як [PERSON], так і іншого співвласника - [PERSON] (а.с.95 інвентарної справи). За таких обставин, немає жодної підстави вважати, що ці споруди були об»єктом дарування. Крім того, суду не надано жодного належного і допустимого доказу про те, що [PERSON] незаконно заволоділа вказаними спірними будівлями, натомість, досліджені в судовому засіданні матеріали інвентаризаційної справи на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], вказують на те, що спірні господарські будівлі були збудовані відповідачем (ще за життя батьків) без належного дозволу та належно затвердженого проекту, а тому згідно ст. 376 ЦК України, є самовільно збудованими. Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення позову не вбачається.

Outcome: dismissed