Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. Позов обґрунтований тим, що 12 червня 2015 року Відповідач, [PERSON] , позичив у [PERSON] (позивача) грошові кошти в розмірі 4 000 (чотири тисячі) доларів США. Вказаний факт підтверджується написаною самим Відповідачем розпискою про отримання грошових коштів. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (факт передачі позивачем та отримання відповідачем грошових коштів встановлено у виданій відповідачем розписці). Згідно роздруківки з сайту Національного банку України курс долара США до гривні станом на дату подачі позову складає 100 доларів США дорівнює 2787,9569 гривень. Таким чином, сума заборгованості становить 111 518,28 (4000 доларів США * 27,879569 гривень) гривень. Відповідно до розписки від 12.06.2015 Відповідач був зобов`язаний повернути грошові кошти до 20.12.2015 року. 29 жовтня 2018 року на адресу Відповідача була надіслана вимога щодо повернення суми заборгованості. Але на теперішній час Відповідачем так і не були повернуті грошові кошти, не дивлячись на усні та письмові вимоги та на те, що строк повернення позичених грошових коштів вже минув. Також боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, Відповідач через прострочення повернення позики зобов`язаний сплатити 3 % річних від суми позики за весь строк прострочення з 21.12.2015 до 07.12.2018, що складає 9917,49 грн згідно додаваемого розрахунку. Договір позики є оплатним договором, якщо інше не встановлено договором, то Позивач має право на одержання від Відповідача - позичальника процентів від суми позики. Оскільки в розписці від 12.06.2015 не визначено розмір процентів, то розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, яка діяла протягом строку користування грошовими коштами та стягується щомісячно до дня повернення позики. Строк,\~протягом якого\~Відповідач зобов`язаний\~сплатити відсотки\~за грошові\~кошти складає\~з 13.06.2015\~до 07.12.2018\~та становить\~68096,41\~грн. відповідно до доданого розрахунку. Отже, Відповідач, зобов`язаний повернути позичені грошові кошти у розмірі 111518,28 грн., відсотки від суми позики у розмірі 68 096,41 грн., сплатити 3 % річних у розмірі 9 917,49 грн.. 27.05.2019 року представник позивача збільшила позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками та 3% річних. 19.09.2019 року представник позивача знову збільшила розмір позовних вимог, але в судовому засідання просила дану заяву залишити без розгляду та задовольнити вимоги, заявлені 27.05.2019 року (а.с.60-61). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та позивач пояснила, що раніше вона підтримувала близькі стосунки з відповідачем, разом мешкали у Криму. На протязі декількох років вони мешкали в її квартирі, гроші на купівлю та утримання якої, їй надавали її батьки. ЇЇ батьки надавали їй гроші для проживання, для купівлі автомобіля, тощо. На протязі спільного життя з відповідачем вона неодноразово позичала йому гроші: 500 доларів США у 2012-2013 році, 800 доларів США у 2017 році. 05.07.2012 року вона позичила відповідачу 6500 доларів США для вирішення особистих питань. Декілька разів вона надавала у позику гроші. 12.06.2015 року вона також позичила гроші [PERSON] у сумі 4000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 20.12.2015 року, але до теперішнього часу борг не повернутий, тому вона просить задовольнити позов, стягнувши з відповідача суму боргу, відсотків, 3% відсотка річних та судові витрати. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що вони з позивачкою знайомі з 2010 року. З 2012 року мешкали разом. 20.11.2012 року позивачка позичила йому 6000 доларів США для відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілому, у скоєному ним злочині. У лютому він був засуджений до умовного строку покарання. У вересні 2013року позивач придбала квартиру, в якій вони стали мешкати разом з позивачкою без ремонту. З ними, в цій квартирі деякий час мешкав його брат - [PERSON] . У травні 2014 року він почав робити ремонт вищезазначеної квартири за власні кошти, в рахунок боргу 6000 доларів США. У кінці травня його брат приїхав зробив електромережу даної квартири. До грудня 2014 року був зроблений ремонт квартири. У березні 2015 році сторони посварилися та роз`їхалися. 12.06.2015 року він приїхав до позивачки за своїми речами. [PERSON] попросила, щоб він написав розписку на 4000 доларів США за борг в сумі 6500 доларів США (2500 доларів вона зарахувала за ремонт квартири). У зв`язку з тим, що він має і паспорт громадянина України, і паспорт громадянина РФ, позивач попрохала написати 2 розписки. Фактично гроші вона в той день не давала. Розписки він писав в присутності брата [PERSON] . В травні 2017 року відповідач в присутності брата [PERSON] віддав 1000 доларів США. Вислухав сторони, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи де знаходиться оригінал розписки віл 12.06.2015 року, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, Ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ч.1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Ст.545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні, свідок [PERSON] пояснив суду, що він є братом [PERSON] , с [PERSON] він познайомився у 2010-12 роках. Йому відомо, що в листопаді 2012 року [PERSON] передавала брату 6000 6500 доларів США для вирішення його проблем. Він особисто її привозив два рази, в другий раз вона передала йому гроші. В 2013 році позивач купила квартиру, в якій вони мешкали до 2015 року. Він допомагав [PERSON] там робити ремонт. 12.06.2015 року позивач подзвонила [PERSON] забрати речі та розрахуватися за борги. При його присутності [PERSON] написав дві розписки на суму 4000 доларів США, вказавши паспортні дані громадянина РФ та України. У 2017 році він продав машину [PERSON] і [PERSON] віддав їй 1000 доларів. Суд критично ставиться до показів [PERSON] , оскільки вони спростовані матеріалами справи. А саме оригіналом розписки про отримання грошей в сумі 4000 доларів США зі кінцевим терміном повернення 20.12.2015 року. Суд критично ставиться до копії Розписки від 26.09.2017 року про повернення 1000 доларів США в рахунок боргу [PERSON] (а.с.74), оскільки суду оригінал даного документу не був наданий. Як встановлено в удовому засіданні, 12 червня 2015 року [PERSON] , позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 4 000 (чотири тисячі) доларів США. Вказаний факт підтверджується написаною самим Відповідачем розпискою про отримання грошових коштів (а.с.114). Згідно роздруківки з сайту Національного банку України курс долара США до гривні станом на дату подачі позову складає 100 доларів США дорівнює 2787,9569 гривень. Таким чином, сума заборгованості становить 111 518,28 (4000 доларів США х 27,879569 гривень) гривень. Відповідно до розписки від 12.06.2015 Відповідач був зобов`язаний повернути грошові кошти до 20.12.2015 року. 29 жовтня 2018 року на адресу Відповідача була надіслана вимога щодо повернення суми заборгованості (а.с.14). Але на теперішній час Відповідачем так і не були повернуті грошові кошти, не дивлячись на усні та письмові вимоги та на те, що строк повернення позичених грошових коштів вже минув. Також боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, Відповідач через прострочення повернення позики зобов`язаний сплатити 3 % річних від суми позики за весь строк прострочення з 21.12.2015 до 27.05.2019, що складає 11484,86 грн. згідно додаваемого розрахунку. Договір позики є оплатним договором, якщо інше не встановлено договором, то Позивач має право на одержання від Відповідача - позичальника процентів від суми позики. Оскільки в розписці від 12.06.2015 не визначено розмір процентів, то розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, яка діяла протягом строку користування грошовими коштами та стягується щомісячно до дня повернення позики. Строк,\~протягом якого\~Відповідач зобов`язаний\~сплатити відсотки\~за грошові\~кошти складає\~з 13.06.2015\~до 27.05.2019\~та становить\~80082,39\~грн. відповідно до доданого розрахунку. Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як встановлено в судовому засіданні, та доведено матеріалами справи, позивач під час розгляду справи сплатила судові витрати в сумі 2101,09 грн., які суд вважає за необхідне стягнути з відповідача. Доказів про інші суми судових витрат суду не надано, тому суд вважає в задоволенні вказаних вимог відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial