Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач її онук, хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеній квартирі з 2012 року, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Однак реєстрація відповідача за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21 лютого 2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] . З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідно правовідносини. Квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2002 р. посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковою Л.Є., та зареєстрованому в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 17767. [PERSON] є рідною матірю [PERSON] , [INFO] , свідченням чого є свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с 74). Відповідно до довідки з Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 29.12.2018 року за вих. № 3262, станом на 28.12.2012 року квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] в цілому на підставі договору купівлі продажу від 24.07.2002 року, зареєстрованого в ММБТІ 07.08.2002 року. У зв`язку з одруженням 31 серпня 2004 року позивач змінила прізвища на « [PERSON] », що підтверджується копією заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.11.2017 р. (а.с. 10). Відповідно до розпорядження Миколаївського міського голови від 19.02.2016 року № 28р [ADDRESS] перейменовано на вулицю Театральна. Відповідно до картки реєстрації особи, [PERSON] 07.08.2008 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю [PERSON] [INFO] . Згідно довідок про зняття з реєстрації місця проживання особи, [PERSON] , [INFO] знята з місця реєстрації спірної квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 02.11.2017 року №489/4215/17; [PERSON] , [INFO] , знятий з місця реєстрації спірної квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 08.06.2018 №489/864/18. Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27.10.2018 року та протоколу допиту потерпілої, [PERSON] звернулася до Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області з заявою про вжиття заходів, оскільки в період часу з 25.10.2018 року по 27.10.2018 року, коли вона з дитиною та чоловіком були відсутні в квартирі [ADDRESS] , в якій вона з дитиною зареєстровані, кимось були замінені вхідні двері, у зв`язку з чим, вона не може потрапити до квартири зі своєю сім`єю. Позивачем долучено копію договору купівлі-продажу квартири від 07.09.2018 року за яким [PERSON] , представником якої є [PERSON] ( [PERSON] ) продала (передала у власність) ( [PERSON] ) [PERSON] , Покупець купила (прийняла у власність) квартиру [ADDRESS] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.09.2019 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності у розмірі 1/1 частки за [PERSON] . Крім того, згідно листа Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області від 09.04.2019 року за вих. № 6645/51-2019, вбачається, що відділу поліції містяться матеріали ЄРДР № 12018150040004296 від 27.10.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, за заявою [PERSON] з 2014 року по 2019 рік, які направлені до Миколаївської місцевої прокуратури № 2 за вих № 4914/51-2019 від 14.03.2019 року. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім?ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім?ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження позовних вимог, ні позивачем, ні представником позивача не надано жодного доказу на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі. Натомість відповідач не одноразово зверталася до органів поліції з заявами про вчинення позивачкою перешкод у користуванні квартирою. Крім того, посилання позивача про те, [PERSON] , з сином [PERSON] , на протязі не менш ніж 5 років не проживає у спірній квартирі, на підтвердження зазначеного суду надано рішення Ленінського районного суду від 02.11.2017 року про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , судом не береться до уваги, оскільки рішенням Ленінського районного суду від 02.11.2017 року про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] скасовано ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.01.2019 року, справа призначено до судового розгляду. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Оскільки у задоволені позову [PERSON] відмовлено, у відповідності до вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed