Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом про визнання недійсним договору позики у якому вказує, що17.01.2014 року між відповідачем та її колишнім чоловіком, [PERSON], було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого відповідач передав у власність, а [PERSON] прийняв 200 000,00 гривень із зобов'язанням повернути таку суму готівкою до 17.01.2015 року. [INFO] [PERSON] помер, після чого донька позивача, малолітня [PERSON], отримала у спадок 37/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, на її адресу від відповідача почали надходити вимоги повернути борг [PERSON] як від спадкоємця за законом. Позивач вважає, що вказаний договір позики має бути визнаний недійсним з тих підстав, що [PERSON] був хронічно залежним від алкоголю та на момент укладення з відповідачем оспорюваного договору позики через свою алкогольну залежність не міг усвідомлювати значення своїх дій і не міг керувати ними. Також позивач зауважив, зазначений договір носить ознаки фіктивного, так як через свою алкогольну залежність [PERSON] не міг та не отримував кошти, зазначені в договорі. Позивач просить суд визнати недійсним договір безпроцентної грошової позики, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А.М, від 17.01.2014 року, укладеного між відповідачем та [PERSON] У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги і просили їх задовольнити. Відповідач і його адвокат, а також треті особи в судове засідання не з'явились, про місце та час розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Від нотаріуса надійшла заява про розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази та оцінивши їх у сукупності суд дійшов такого висновку. Судом установлено, що 17.01.2014 року між відповідачем та [PERSON], було укладено Договір безпроцентної грошової позики, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А.М., за пунктом 1 якого відповідач передав у власність, а [PERSON] прийняв 200 000,00 (двісті тисяч) гривень із зобов'язанням повернути таку суму готівкою в межах міста Херсона за адресою, вказаною відповідачем, в строк до 17.01.2015 (сімнадцятого січня дві тисячі п'ятнадцятого) року включно. Щодо твердження позивача, що [PERSON] на момент укладення з відповідачем оспорюваного договору позики через свою алкогольну залежність не міг усвідомлювати значення своїх дій і не міг керувати ними, у оспорюваному договорі зазначено, що сторони діють добровільно і перебувають при здоровому розумі та твердій пам'яті, розуміють значення своїх дій, розуміють українську мову та не потребують перекладу тексту договору на будь-яку іноземну мову, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину, договір відповідає дійним намірам сторін, укладений при ясній пам'яті внаслідок добровільного волевиявлення, дієздатність сторін перевірено. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до приписів ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом. З п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» слідує, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Пунктом 1 Постанови Правління НБУ від 06.06.2013 р. № 210, на яку посилається позивач, встановлено обмеження щодо граничної суми готівкових розрахунків лише за договорами купівлі-продажу. Так само і в роз'яснювальному листі НБУ від 16 серпня 2013 року № 11-116/2874/10064 йдеться про обмеження граничної суми готівкових розрахунків лише за товари, роботи або послуги. Окрім того, той чи інший спосіб отримання безпроцентної позики за договором не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Отже, при укладанні оспорюваного договору позики від 17.01.2014 року, сторонами дотримано вимог та приписів норм закону. Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Як на підставу недійсності договору позики від 17.01.2014 року позивач посилається на те, що [PERSON] не отримував жодних грошових коштів за договором позики. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6 - 79 цс 14), за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або укладений в письмовій формі договір позики, які є доказами не лише укладення договору, але й посвідчують факт передання грошової суми позичальнику. Аналогічних правових висновків Верховний Суд України дійшов і в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6 - 63 цс 13), де зазначив, що з огляду на положення норм ст. ст. 202, 207, 1046, 1047 ЦК України письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Таких самих правових висновків Верховний Суд України також дійшов у своїй постанові від 24 лютого 2016 року (справа № 6 - 50 цс 16). Твердження позивача про те, що [PERSON] не отримав від відповідача в борг грошові кошти, не підтверджується ніякими доказами та є суперечливими. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав жодного доказу, на підставі якого можна було дійти висновку про недійсність оспорюваної угоди. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги не доведені належними і допустимими доказами, є необґрунтованими, самі ж доводи позивача є виключно її суб'єктивною думкою, а тому такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed