Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача та просила визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири №[ADDRESS]. У квартирі зареєстрована неповнолітня [PERSON], [INFO], яка фактично ніколи у вказаній квартирі не проживала та не вселялась в неї. [PERSON] є її племінницею. На даний час позивач має намір продати належну їй на праві власності квартиру, однак вчинення такого правочину неможливе без зняття з реєстраційного обліку неповнолітньої особи. Враховуючи, що реєстрація неповнолітньої [PERSON], [INFO], носить формальний характер, позивач неодноразово зверталась до її матері [PERSON], однак її вимоги про зняття з реєстраційного обліку неповнолітньої були залишені нею без уваги. На підставі вищевикладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 01.08.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений ухвалою строк від відповідача відзив не надійшов. 17.09.2018 року від Служби у справах дітей та сім'ї Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення в яких служба просила при ухваленні рішення врахувати інтереси неповнолітньої [PERSON], [INFO] 01.10.2018 року від представника позивача надійшла відповідь на пояснення третьої особи в якій зазначив, що аналіз ст.ст. 391, 405 ЦК України дає підстави для висновку того, що власник майна має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власниками квартири №[ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири від 04.07.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори. У зазначеній квартирі зареєстровані: відповідач [PERSON] племінниця позивача та [PERSON] брат.. Позивач просила визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], на що слід зазначити наступне. Встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрована у спірній квартирі, однак ніколи не проживала разом з позивачем, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 07.07.2018 року. Факт не проживання відповідача у квартирі №[ADDRESS] також підтверджується витягом з розпорядження №236 від 03.05.2012 року в якому зазначено, що [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Позивач зверталась до законного представника [PERSON], [INFO], а саме її матері [PERSON] щодо добровільного зняття неповнолітньої з реєстраційного обліку, однак зазначенні звернення були залишені нею без уваги. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріально права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, яким власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєї власності. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад рік. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, на думку суду, позивач, яка в установленому законом порядку є власником квартири №[ADDRESS], має право вимагати усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованою у квартирі, що належить позивачу на праві власності, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довела ті обставини, на які посилалась, як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено перелік документів, на підставі яких здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. В цьому переліку, крім інших документів, передбачено надання судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Отже, рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. З огляду на це, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача, в особі законного представника [PERSON] на користь позивача суми сплаченого судового збору 704,80 грн.

Outcome: approved