Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з відповідним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що нотаріальною конторою відкрито спадкову справу після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] . 07 листопада 2018 р. [PERSON] подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак у видачі такого їй відмовлено, оскільки нотаріусом встановлено, що місце проживання [PERSON] було в Італії та визначено статус спадкодавця, як нерезидента. Відтак, для одержання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] повинна подати в нотаріальну контору звіт про оцінку спадкового майна, що тягне за собою обов`язок сплати податку від вартості такого спадкового майна. Позивач вважає, що нотаріусом не вірно визначено резидентський статус спадкодавця, оскільки місце проживання [PERSON] було в Україні, так як він має у власності 1/3 частки квартири. В Італії її батько не мав встановленого місця проживання і за цим критерієм визначити його статус неможливо. Тому, вважає, що необхідно виходити з того, що [PERSON] є громадянином України, і відповідно до податкового законодавства, є резидентом. Просить визнати протиправною та скасувати постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язати видати позивачу свідоцтво про право на спадщину. 11 березня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що в спадковій справі відсутні будь-які документи, які б підтверджували місце проживання спадкодавця на території України на момент відкриття спадщини. Наявність правовстановлюючих документів на квартиру у [ADDRESS] , жодним чином не підтверджує факт проживання [PERSON] у ній, а лише факт реєстрації за ним права власності. Жодних інших документів, які б підтверджували будь-яке місце проживання спадкодавця на території України позивачем не надавались. Таким чином, статус [PERSON] був визначений нотаріусом як нерезидент. Податковим законодавством передбачена обов`язкова сплата податку і військового збору для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем від спадкодавця-нерезидента. Відповідно до ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», у випадках оподаткування проведення оцінки майна є обов`язковим. Позивач стверджує, що при винесенні постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, неправильно застосовано норми пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України, що призвело до незаконної відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, [PERSON] з метою врегулювання спірних питань, не скористалася правом платника податку на одержання податкової консультації, що було запропоновано нотаріусом у листі від 11 грудня 2018 р., № 1255/02-14 /а.с. 33-36/. 18 березня 2019 р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Зазначає, що у свідоцтві про смерть [PERSON] вказано лише адміністративно-територіальну одиницю, де проживав на день смерті [PERSON] Тобто, ні свідоцтвом про смерть, ні будь-якими іншими документами, які є в розпорядженні нотаріуса, не встановлено, що [PERSON] мав конкретне місце проживання в Італії. Встановлено лише, що він проживав на території адміністративно-територіальної одиниці. Оскільки об`єктивного підтвердження наявності конкретного місця проживання [PERSON] в Італії немає, і за цим критерієм визначити його резидентський статус неможливо, тоді слід визначити останній виходячи з його громадянства /а.с. 69,70/. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 18 квітня 2019 року судом витребувано у Першої Львівської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №749/2009, заведену [INFO] року після смерті [PERSON] та залучено до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору представника контролюючого органу Державної фіскальної служби України. Ухвалою від 04 липня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні заявив клопотання про відкладення судового розгляду до отримання відповіді на запит, скерований до управління з питань демографії та виборів комуни м. Рим щодо надання інформації про адресу місця проживання [PERSON] на території Італії на момент смерті. Суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання, оскільки позивач повинен подати докази або заявити клопотання про їх витребування в межах підготовчого судового засідання. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 223 ЦПК України \~суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, коли є необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження. Якщо доказ не міг бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, представник позивача повинен про це письмово повідомити суд. Пояснення представника позивача, про те, що він протягом п`яти місяців не звертався із запитом, оскільки не мав зв`язку з позивачем суд вважає безпідставними. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що [PERSON] був безхатченком, не мав роботи в Італії, у свідоцтві про смерть немає відомостей про його місце проживання. Натомість вважає, що спадкодавець, маючи в Україні у власності об`єкт нерухомості, вважається таким, що має в цій країні місце проживання. Також звертає увагу суду на те, що якщо неможливо визначити місце проживання [PERSON] , то слід брати до уваги, що він є громадянином України, відтак, відповідно до податкового законодавства, резидентом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов заперечила, з підстав викладених у відзиві. Пояснила, що місця проживання в Україні у спадкодавця не було, оскільки за рішенням суду від був знятий з реєстрації. Факт проживання [PERSON] , на день відкриття спадщини в Україні не підтверджено жодними документами, тому він вважається нерезидентом. Позивачу було запропоновано звернутися за індивідуальною податковою консультацією, для з`ясування питань оподаткування, однак остання цим правом не скористалася. Перша Львівська державна нотаріальна контора та Державна фіскальна служба України своїх представників до суду не направили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. У відповідності до\~ст. 1217 ЦК України,\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилом ч.2\~ст.1223 ЦК України\~у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується випискою з реєстру актів цивільного стану про смерть [PERSON] , виданого Відділом запису актів цивільного стану Комуни, [ADDRESS] , Італія. 14 грудня 2009 року [PERSON] звернулася із завою про прийняття спадщини в Першу Львівську державну нотаріальну контору. Першою львівською\~державною нотаріальною\~конторою 14\~грудня 2009\~року заведено\~спадкову справу\~№ 749/2009\~після смерті\~ [PERSON] ,\~померлого [INFO] ,\~який проживав [ADDRESS] Іньоразі,\~м [ADDRESS] \~Рим.\~Італія, як зазначено в представленому спадкоємцем свідоцтві про смерть, виданому Відділом запису актів цивільного стану Комуни м. [ADDRESS] 16 квітня 2008 року за № 1213, апостиль проставлено 20 березня 2009 р. Префектурою м.Рим за № 776. Спадкову справу було заведено за місцем знаходження нерухомого майна, а саме: 1/3 частини квартири [ADDRESS] . 07 листопада 2018 р. [PERSON] звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Листом від 12 грудня 2018 р. № 1958/02-14 позивача повідомлено, що нотаріус визначила статус спадкодавця, як нерезидента, тому відповідно до норм податкового законодавства для одержання свідоцтва про право на спадщину необхідно подати звіт про оцінку спадкового майна, а саме 1/3 частини квартири [ADDRESS] /а.с. 8-10/. Постановою державного нотаріуса Першої львівської державної нотаріальної контори Сулими Н.Б. від 26 грудня 2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки не подано звіту про оцінку спадкового майна /а.с. 16/. Відповідно до п. 14.1.213. Податкового кодексу України встановлено, що резиденти - це: а) юридичні особи та їх відокремлені особи, які утворені та провадять свою діяльність відповідно до законодавства України з місцезнаходженням як на її території, так і за її межами; б) дипломатичні представництва, консульські установи та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають дипломатичні привілеї та імунітет; в) фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні. У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року. Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності. Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України. Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування цим податком така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого цим Кодексом або нормами міжнародних угод України. Якщо фізична особа є особою без громадянства і на неї не поширюються положення абзаців першого - четвертого цього підпункту, то її статус визначається згідно з нормами міжнародного права. Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому цим Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-ІУ- місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно виписки з реєстру актів цивільного стану про смерть [PERSON] виданого Відділом запису актів цивільного стану Комуни, м. Рим, Італія, спадкодавець проживав в Італії, Комуна Іньоразі. З копії паспорта [PERSON] , яка міститься в матеріалах спадкової справи, вбачається, що він був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , [INFO] вересня 2001 року. Згідно довідки з місця проживання і склад сім`ї і прописки (форма№2), виданої ЛКП «Старий Львів» 01 червня 2009 року № 1114, у квартирі [ADDRESS] були прописані лише позивач та її мати [PERSON] . На підставі аналізу вказаних документів судом встановлено, що [PERSON] з 2001 року не мав ні постійного ні тимчасового місця проживання в Україні, оскільки фактично спадкодавець перебував в Італії до моменту смерті. Вважати, що [PERSON] мав більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні у суду немає підстав, оскільки останній тривалий час не приїжджав в Україну, що підтвердили допитані у судовому засіданні свідки та не заперечувала сторона позивача, а інших належних та допустимих доказів суду не надано. Так, свідок [PERSON] в судовому засідання зазначила, що її сім`я дружила з сім`єю [PERSON] . У 2001 році він виїхав в Італію для того щоб заробити кошти для родини. Позивач їй розповідала, що [PERSON] не мав роботи, перебивався випадковими заробітками, жив як безхатченко. Потім [PERSON] задзвонив їй у 2008 році перед смертю, казав, що хоче повернутися в Україну, але в нього немає грошей. В подальшому вона дізналася про його смерть у Італії. Свідок [PERSON] надав пояснення, що товаришував з [PERSON] Приблизно 20 років тому той поїхав на заробітки в Італію. Рік він не давав про себе знати, але потім зателефонував та повідомив, що справи у нього погані та що немає грошей. Перед смертю також дзвонив, просив допомогти йому фінансово для того щоб повернутися в Україну, але він був не в змозі перерахувати [PERSON] гроші у зв`язку з своїм тяжким матеріальним станом. Таким чином, з пояснень свідків, допитаних в установленому порядку в судовому засіданні, вбачається що [PERSON] тривалий час не проживав в Україні, потребував грошових коштів для повернення, однак ні члени родини, ні друзі та знайомі такої допомоги йому не надали, що свідчить про відсутність не тільки тісних особистих зв`язків, але й таких взагалі. Покликання представника позивача на те, що необхідно виходити з того, що [PERSON] є громадянином України, відтак, відповідно до податкового законодавства, є резидентом суд вважає безпідставним. Оскільки ця норма застосовується, коли неможливо визначити резидентський статус фізичної особи на підставі попередніх положень п. 14.1.213. Податкового кодексу України. Суд звертає увагу, що фізична особа може мати у власності нерухомість як у одній країні, так і в декількох, або не мати такої взагалі. При цьому, її статус як резидента або нерезидента чітко визначений законодавцем у спеціальному законі, а саме у Податковому Кодексі України за наявності певних ознак. Визначення цього статусу залежить від наявності місця проживання в Україні, яке встановлюється відповідно до Цивільного Кодексу та Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні». Сама по собі наявність правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] , як зазначає представник позивача, жодним чином не підтверджує факт проживання [PERSON] у зазначеній вище квартирі, а лише підтверджує факт реєстрації за ним права власності на нерухомість в Україні. Відсутність у спадкодавця зареєстрованого місця проживання в Італії також не може бути підставою для визначення його резидентом та звільнення спадкоємців від сплати обов`язкових платежів під час прийняття спадщини, оскільки умови застосування вказаної пільги чітко визначені Податковим Кодексом України. Враховуючи вищевикладене суд, вважає, що нотаріусом вірно визначено статус [PERSON] як нерезидента та підставно винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, понесені [PERSON] судові витрати у сумі 1536,00 грн. покладаються на неї та не підлягають розподілу між сторонами.

Outcome: dismissed