Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] та просила визнати заповіт, складений її померлим сином [PERSON] на їх користь, недійсним. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги Позивач посилалась на те, що на момент складення заповіту від 23 грудня 2013 року [PERSON] вже перебував в лікарні у вкрай тяжкому стані здоров'я, майже непритомний. Він вживав лікарські засоби, які впливали на його свідомість та здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Позивач зазначає, що її син [PERSON] [INFO], тобто через 3 дні після посвідчення заповіту помер, що додатково свідчить про тяжкість його психічного стану в момент посвідчення заповіту від 23.12.2013. [PERSON] зазначає, що її син не мав жодних підстав, причин, мотивів складати заповіт на користь Відповідачів, оскільки вони є сторонніми для нього особами, вони не були пов'язані з ним жодними стосунками, а тому оспорюваний заповіт, очевидно, не відповідав його внутрішній волі. У зв'язку з викладеним Позивач просила позов задовольнити. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Посилались на те, що висновок проведеної у справі судової експертизи підтвердив, що [PERSON] за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час посвідчення заповіту від 23.12.2013. Законний представник Відповідачів, її представник в судове засідання не з'явились, про час і місце його проведення були повідомлені належним чином. За наявність згоди Позивача суд ухвалив розглядати справу на підставі наявних матеріалів справи із постановленням заочного рішення. Суд, вислухавши пояснення Позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в позові, виходячи з наступного Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (т.1, а.с.4). Встановлено, що Позивач є матір'ю померлого (т.1, а.с.137). З матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2013 року [PERSON] було складено заповіт, згідно з яким він заповідав все своє майно, яке буде належати йому на день смерті [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.5). Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Зі змісту заповіту, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що він був прочитаний [PERSON], про що особисто здійснив запис у ньому. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року N 6-9цс12, ухваленої у порядку перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. В той же час, відповідно до висновку проведеної у справі судово-психіатричної експертизи № 495 від 26.06.2016 [PERSON] на момент складання оспорюваного заповіту від 23.12.2013 виражав ознаки Вираженої (глибокої) астенії соматогенно обумовленої (на тлі наростаючої серцево-судинної недостатності), яка істотно впливала на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; він не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2, а.с.10-13). Отже, проведеною у справі судовою експертизою не було зроблено висновку про абсолютну неспроможність померлого в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що [PERSON] не міг повною мірою усвідомлювати (розуміти) значення своїх дій та керувати ними. При цьому у висновку зазначено, що ліки, які отримував [PERSON] за час знаходження у лікарні, де і був складений заповіт 23.12.2013, будь-якого прямого впливу на стан свідомості [PERSON] не мали. Аналізуючи медичну документацію, наяву у справі, експерт звернув увагу на те, що за час перебування в стаціонарі 22.12-23.12.2013 стан підекспертного коливався від тяжкого до вкрай тяжкого, йому проводилася інтенсивна реанімаційна медична допомога, але зазначалося, що пацієнт «у свідомості та адекватний», наростала загальна слабкість, задуха та виснажливість. У цей же день (22.12.2013) о 21.15 хворий виявив бажання в екстреному порядку скласти заповіт на своє рухоме та нерухоме майно на користь своєї дружини - [PERSON] Була створена в екстреному порядку комісія, яка в своєму висновку зазначила, що пацієнт «у свідомості, контактний, орієнтований, чітко відповідає на поставлені запитання, виконує інструкції». Членами комісії був складений відповідний акт, який був переданий дружині для подальшого оформлення. Наступного дня, 23.12.2013, заповіт був оформлений нотаріусом о 10.30 год. Копія зазначеного у Висновку акту (протоколу) міститься в оригіналі медичної карти стаціонарного хворого №17165. (Том 1, а.с. 75-77, 92) Будь-яких доказів, які безперечно б свідчили про явні психічні розлади [PERSON] в момент посвідчення заповіту від 23.12.2013, неадекватну поведінку, інші обставини щодо перебування його в стані, в якому він не міг розуміти значення своїх дій, Позивачем не надано. Суд критично ставиться до твердження Позивача про те, що її померлий син ніколи не мав наміру заповідати своє майно [PERSON] чи її дітям з огляду на те, що в матеріалах справи наявна копія його заповіту від 12 червня 2012 року, в якому він також серед спадкоємців зазначив [PERSON] та [PERSON]. Такі обставини свідчать про те, що волевиявлення [PERSON] на вчинення заповіту на користь зазначених дітей не було спонтанним, воля на залучення їх до спадкування майна після його смерті сформувалась заздалегідь, а тому неможливо пов'язувати її виникнення з настанням хворобливого стану безпосередньо перед смертю заповідача. Згідно зі ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторона Позивача не надала суду достатніх доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] станом на день посвідчення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними З огляду на викладене підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає.

Outcome: dismissed