Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 15 жовтня 2006 року, актовий запис №3948. Ухвалою суду від 19.09.2017 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою суду від 18.10.2017 відкрито провадження у справі . Позивач вимоги мотивує тим, що у шлюбі у сторін народилося двоє синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], однак спільне життя з відповідачем не склалося. З початку 2016 року між сторонами почалися серйозні конфлікти, через розбіжність життєвих поглядів, позивач вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, суперечить інтересам малолітніх дітей, тому просить позов задоволити та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON]. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засіданні не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти розірвання шлюбу не заперечує. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 15 жовтня 2006 року, актовий запис №3948, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-СГ №049925 (а.с.3). Сторони є батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.4, 5). Згідно з ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд повинен зясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взяти до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Як вбачається з позовної заяви подальше спільне проживання сторін та збереження шлюбу є неможливим, що визнано і відповідачем у поданій до суду заяві про визнання позову. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи наведене, оскільки подана відповідачем заява про визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що є законні підстави для задоволення позову. При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640 грн. судового збору.

Outcome: approved