Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому вказала, що на підставі договору дарування житлового будинку від 22.12.2018 року вона є власником приватного житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В будинку проживає позивач, її мати, донька та відповідач якого на його ж прохання, зареєструвала мати позивача - [PERSON] . Через певний проміжок часу відповідач, із застосуванням погроз до [PERSON] , почав заявляти про свої майнові права на будинок, на що отримав відмову. З того моменту [PERSON] у різний час доби, переважно у нетверезому стані і не тільки, вчиняє скандали в будинку, ображає та принижує позивача та її матір. Останнім часом він ніде не працює, почав часто розпивати спиртні напої у літній кухні будинку, де на даний час і проживає. В кухню нікого не пускає, зачиняє двері та вживає нецензурну лексику. Будинок, у якому проживає сім`я позивача, опалюється твердопаливним котлом. Доступ до якого можливий лише через літню кухню. Відповідач періодично перешкоджає вільному доступу до кухні та до котла, у зв`язку з чим [PERSON] з родиною змушені проживати в холодному будинку. На фоні стресового середовища мати позивача змушена постійно підтримувати свою серцеву діяльність медичними препаратами, які дорого коштують. Позивач не працює, її мати - пенсіонер. До того ж, відповідач погрожує вчинити розправу над позивачем та її матір`ю, штовхає їх та, не контролюючи свої дії, проявляє жорстокість і насилля. Одного разу він облив ноги матері позивача бензином та намагався її підпалити. За даним фактом [PERSON] негайно викликала наряд поліції. Така поведінка відповідача є непоодинокою. Вживаючи алкогольні напої, [PERSON] міняє замки на дверях, приводить в будинок свого сина (також напідпитку) та свою колишню дружину. На цьому фоні вчиняються сварки з подальшими погрозами з їх боку, доходило навіть до бійок. Дані події були задокументовані працівниками органів національної поліції. Відповідач не є родичем до членів родини позивача, є сторонньою людиною, за комунальні послуги він не сплачує, будинок не утримує, своїми діями та бездіяльністю створює неможливі умови для спільного з ним проживання в будинку. Позивач вказала, що на сьогоднішній день вона, як власник будинку, внаслідок протиправних дій та перешкод відповідача позбавлена можливості в повній мірі використовувати своє житло для власних потреб. За фактом вчинення [PERSON] насильницьких дій з ним вкотре представниками органів поліції було проведено профілактичну бесіду, проте з кожним разом дії відповідача стають все нахабнішими, він не стає на шлях виправлення та своєю поведінкою вчиняє чергові правопорушення. Провокуючи постійні скандали відносно матері та позивача відповідач створює неможливі мови для спільного проживання в будинку, тому [PERSON] просила суд усунути їй перешкоди у користуванні приватним будинком, шляхом виселення [PERSON] з будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь 768,40 грн. у відшкодування сплаченого судового збору. Позивач надала суду пояснення аналогічні позову, підтримала заявлені вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник позивача просив суд задовольнити вимоги [PERSON] у повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законодавством порядку. Представник відповідача [PERSON] надав суду відзив на позов, яким вказав, що з 1993 року відповідач проживав однією сім`єю із [PERSON] без реєстрації шлюбу, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, виховували дітей. Позивачка зазначає, що спільне проживання з ним не можливе, проте, відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону. Посилаючись на Постанову Верховного Суду від 04.03.2019 року по справі № 755/14630/15-ц, висновки, викладені в Постанові Верховного Суду від 25.04.2019 року по справі № 295/16994/15-ц та Постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 року по справі № 758/14046/14-ц, ст. 78 ч.2 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування і кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог, представник відповідача просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні її вимог у зв`язку з необґрунтованістю. 06 березня 2019 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області було відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 20 травня 2019 року представнику відповідача [PERSON] - [PERSON] було відмовлено в задоволенні його заяви про зупинення провадження у справі. Судом встановлено наступне: Згідно договору дарування житлового будинку від 22.12.2018 року, Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 150824506 від 22.12.2018 року, позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім'ї № 165 від 22.01.2019 року, в будинку по [ADDRESS] зареєстровані та проживають: позивач, її донька - [PERSON] , її мати - [PERSON] , не родич - [PERSON] . З рапортів працівників Білозерського ВП ХВ ГУНП в Херсонській області від 20.01.2019 року, протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 04.08.2018 року, пояснень (а.с 22-25), вбачається, що [PERSON] , [INFO] зверталася до працівників поліції з приводу конфлікту з знайомим чоловіком, яким проживає в будинку по [ADDRESS] , просила направити наряд поліції. З копії позовної заяви та ухвали Білозерського районного суду Херсонської області від 25.03.2019 року по справі № 648/584/19 вбачається, що [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним, встановлення факту спільного проживання та поділ спільно нажитого майна подружжя. З висновків за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 09.03.2019 року № 1594, 19.01.2019 року за № 431, 20.01.2019 року за № 455, 20.01.2018 року за № 462, № 482, 29.09.2018 року № 7234 за зверненнями [PERSON] , висновку сектору ПП Білозерського ВП ХВП ГУНП в Херсонській області від 05.08.2018 року, вбачається, що конфлікти з [PERSON] , в результаті яких позивач викликала працівників поліції, улагоджені, претензій у заявниці ні до кого немає, подальшу перевірку по фактам - закінчено, матеріали списано до справи. З листа Білозерського ВП ХВП ГУНП в Херсонській області від 10.06.2019 року вбачається, що заяви [PERSON] від 04.08.2018 року за фактом вчинення громадянином [PERSON] правопорушення, що полягає у намаганні знищити житловий будинок шляхом підпалу; від 29.09.2018 року за фактом вчинення домашнього насильства; від 01.10.2018 року за фактом вчинення домашнього насильства - знаходилися на розгляді служби превенції Білозерського відділення поліції, а заява, яка надійшла до Білозерського відділення поліції 11.03.2019 року за фактом спричинення тілесних ушкоджень, слідчим відділення було внесено 11.03.2019 року до ЄРДР за № 12019230080000261 за фактом спричинення тілесних ушкоджень за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та станом на теперішній час кримінальне провадження закрите на підставі ст. 284 ч.1 п.2 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення). Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, на сьогоднішній день його довірительницею оскаржуються дії працівників міліції щодо закриття вищевказаного кримінального провадження. З акту обстеження по факту проживання гр. [PERSON] від 19.04.2019 року вбачається, що відповідач постійно проживає за адресою: [ADDRESS] зі своєю співмешканкою [PERSON] з 1999 року по сьогоднішній час. Відповідно до листа Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 02-13/Ч-64 від 12.02.2018 року, з власником будинку по [ADDRESS] [PERSON] проведено роз`яснювальну бесіду з метою недопущення обмеження прав [PERSON] на медичну допомогу, спілкування, пересування. [PERSON] для захисту своїх прав рекомендовано звертатися до органів внутрішніх справ. Згідно висновків за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 18.10.2018 року 3 7738 та 245.01.2019 року за № 548 за зверненням [PERSON] , відповідач звертався до працівників Білозерського ВП ХВП ГУНП в Херсонській області з приводу конфліктів з позивачем. Заявник претензій ні до кого не має, подальшу перевірку за даними фактами - закінчено, матеріали перевірки списано до справи. Того, що відповідач є членом родини власника спірного приміщення та має право на частку в спірному майні [PERSON] не доведено, а судом не встановлено. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що відповідач часто вживає спиртні напої, свариться з позивачем, її матір`ю, б`ється, погрожує, робить їх життя нестерпним. Він закрив на замок літню кухню де жила бабуся і нікого туди не впускає. Зараз він там проживає. Плитку на підлозі побив сокирою. У літній кухні розміщений котел, яким обігрівається будинок позивача, проте [PERSON] перешкоджає позивачу у доступі до нього, через що будинок взимку не опалюється та руйнується. Сварки між сторонами виникають постійно через 2-3 тижні. [PERSON] неодноразово викликала працівників поліції через конфлікти з відповідачем. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК Українивизначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Таким чином, судом встановлено, що відповідач протиправно обмежує позивачу, як власнику житлового будинку, доступ до літньої кухні та котлу, яким опалюється будинок, що суперечить положенням ст. 321 ЦК України, а отак , відповідач протиправно порушує та обмежує здійснення позивачем права власності щодо власного житла. Статтею 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач не утримує житлове приміщення в якому проживає, не сплачує комунальні послуги, при цьому, сокирою побив плитку на підлозі, не дає доступу позивачу до літньої кухні, зокрема й до системи опалення, що негативно впливає на технічний стан будинку в цілому, тобто, періодично своїми діями псує житлове приміщення, яке належить позивачу. Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/16994/15-ц визначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Разом з тим, судам слід встановити, чи стосуються допущені відповідачем порушення правил співжиття саме житлових відносин, чи мали ці порушення відношення до користування спірним жилим приміщенням. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами. Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року по справі № 320/1941/16-ц зазначено, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Оцінивши та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведено і відповідачем не спростовується факт того, що між сторонами по справі існують неприязні стосунки, які неодноразово закінчувалися викликом працівників поліції, в тому числі й порушенням кримінальної справи за фактом спричинення тілесних ушкоджень, при цьому, допущені відповідачем порушення правил співжиття стосуються саме позивача та членів її родини і саме житлових відносин, раніше вжиті позивачем заходи попередження та громадського впливу на недопущення відповідачем такої поведінки не дали позитивних результатів. Тож, підсумовуючим вищевикладене, зважаючи на те, що відповідач суттєво обмежує право позивача у користуванні та володінні майном, вчиняв дії щодо його псування, порушує правила співжиття позивача та членів її родини, вчиняючи сварки, бійки та погрози на їх адресу, створює [PERSON] умови, за яких остання та члени її родини не можуть повноцінно користуватися своїм власним будинком, суд дійшов висновку, що дійсно існує нагальна необхідність для застосування обмеження права на повагу до житла і втручання у це право є пропорційним переслідуваній легітимній меті, виселення відповідача оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, а отак позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved