Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. В своєму позові, позивач посилається на те, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS]. за вказаною адресою зареєстровані відповідач та його малолітній син [PERSON]. Відповідач не проживає в домоволодінні понад 12 місяців, комунальні послуги не сплачує. Тому позивач просить суд визнати [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованого а адресою: [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації. 08.09.2017 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та судове засідання призначено на 09.10.2017 року. 11.09.2017 року здійснено запит до адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області щодо місця реєстрації відповідача. 09.10.2017 року розгляд справи відкладено у зв'язку з неявкою відповідача. Справу призначено до розгляду на 29.11.2017 року. 29.11.2017 року справу знято з розгляду. 07.02.2018 року ухвалено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 21.02.2018 року, 22.02.2018 року, 23.02.2018 року та 27.02.2018 року сторонами отримано копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Представник Управління - служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради суду надав заяву від 07.02.2018 року, в якій просить суд розгляди справу без участі представника, рішення ухвалити відповідно до норм чинного законодавства України. Відповідач у своєму відзиві на позов, який було надано до суду 16.02.2018 року, заперечує проти заявленого позову, просить суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що у спірному домоволодінні проживає постійно разом зі своєю сім'єю, сплачує комунальні послуги, що підтверджується доданими до відзиву доказами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до матеріалів цивільної справи, позивачу, на підставі свідоцтва про право власності від 25.05.2017 року, належить домоволодіння [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстровані: позивач - [PERSON], відповідач разом з сином - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою №7 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.06.2017 року. Позивач у своєму позові посилається на те, що відповідач разом з сином не проживає за вищевказаною адресою понад 12 місяців та не сплачує комунальні послуги. Однак, вказане спростовується наданими відповідачем доказами: актом обстеження домоволодіння від 13.11.2017 року, затвердженого головою квартального комітету [PERSON] та копіями квитанцій про сплату комунальних послуг. Крім цього, у домоволодінні [ADDRESS] зареєстрована дочка відповідача - [PERSON], 05.10.2017 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 17.10.2017 року №02.3-24/8511. Отже, надані відповідачем докази підтверджують факт його проживання у спірному домоволодінні і повністю спростовують обставини, викладені у позові. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом Відповідно до ст..150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи те, що позивачем жодного належного, допустимого та достовірного доказу, які підтверджували дійсне не проживання відповідача разом з неповнолітнім сином у спірному домоволодінні не надано, обставини викладені у позові не підтверджено, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed