Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач звернулася в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житла зазначивши, що вона є власником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі, разом з нею, зареєстрований та проживає її колишній чоловік [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач також вказала, що спільне проживання з відповідачем в одній квартирі стало неможливим, оскільки відповідач створює умови, за яких порушує порядок, влаштовує сварки, спілкується з нею нецензурною лайкою, пошкоджує її особисті речі, висловлює щодо неї погрози з приводу чого вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Будь які заходи щодо припинення вказаних вище дій з боку відповідача, результатів не дали. З урахуванням зазначених обставин, позивач з даним позовом звернулася до суду. Позивач та представник позивача у судове засідання з`явилися, надали пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судове засідання зявилися, надали пояснення, згідно з якими позов не визнали, в його задоволенні просили відмовити. Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, відповідача та його представника, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. 29 червня 1991 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується рішенням місцевого суду Кіровського району м. Кіровограда від 17.03.2003 року ( а. с. 53), згідно з яким зареєстрований між сторонами шлюб розірвано. На підставі зазначеного вище рішення суду, 03.03.2015 року, Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції було зареєстровано розірвання між сторонами шлюбу, про що зроблено актовий запис № 18 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії I ОЛ № 059880 від 03.03.2015 року, Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції. За вказаним свідоцтвом про розірвання шлюбу, після державної реєстрації розірвання шлюбу позивачу присвоєно прізвище «Сніжинська». Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні та вбачається з договору дарування від 18.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], сторони після винесення судом рішення про розірвання шлюбу від 17.03.2003 року, продовжували проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу та придбали у спільну сумісну власність за спільні кошти 1/6 частину квартири № 13, що у будинку № 26 по вул. Єгорова у м. Кіровограді ( а. с. 11, 15). Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 19.04.2011 року, посвідченого нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2173, в період спільного з відповідачем сімейного проживання, позивач купила у [PERSON] 1/6 частину квартири № 13, що у будинку № 26 по вул. Єгорова у м. Кіровограді ( а. с. 11). Згідно з договором дарування частки квартири від 06.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 7921, в період спільного з відповідачем сімейного проживання, позивач прийняла безоплатно у власність 5/6 часток квартири № 13, що у будинку № 26 по вул. Єгорова у м. Кіровограді (а.с .7). Відповідно до витягів про державну реєстрацію прав, виданих обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» №29987205 від 17.05.2011 року (а. с. 14) та 32638060 від 22.12.2011 року ( а. с. 10) позивачці на праві приватної власності належить 1/6 та 5/6 часток квартири № 13, що у будинку № 26 по вул. Єгорова у м. Кіровограді. Після реєстрації Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції розірвання між сторонами шлюбу, 18.06.2015 року, позивач та відповідач уклали договір дарування (а. с. 15), відповідно до якого відповідач передав у власність позивачки, а позивачка прийняла від відповідача 1/12 частку квартири № 13, що у будинку № 26 по вул. Єгорова у м. Кіровограді, яка була придбана ними за час шлюбу за спільні кошти, без виділу цієї частки, відповідно до ч. 2 ст. 64 СКУ (п. 4 договору дарування). Згідно з п. 5 вказаного договору дарування, відповідач та позивач домовилися, що право спільної сумісної власності подружжя на 1/6 частку зазначеної квартири припиняється і в особисту приватну власність позивача переходить 1/6 частка квартири № 13, що у будинку № 26 по вул. Єгорова у м. Кіровограді. Відповідно до п. 14 укладеного між сторонами договору дарування, до підписання цього договору Дарувальник передав Обдарованій свій екземпляр ключів від квартири та оригінальний примірник цього договору, а також сторони усвідомлювали, що вказаними діями вказана квартира була передана позивачці. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали: свідок [PERSON] знає позивачку приблизно 13 років, в березні 2015 року вона розірвала шлюб зі своїм чоловіком [PERSON], з яким після розірвання шлюбу вони продовжують проживати разом в одній квартирі. [PERSON] вживає спиртні напої, провокує на сварку, вона в кінці вересня 2015 року ночувала у них вдома, оскільки боялася іти додому щоб не було сварки, тесть інколи ночував у неї вдома, тому що боявся за життя доньки та щоб не було сварок. Позивачка неодноразово скаржилася, що не може попасти до себе в квартиру, тому що він в стані алкогольного спяніння закривається і спить в квартирі. Знає про те, що вона зверталася з даних приводів до органів внутрішніх справ; свідок [PERSON] [PERSON] її ображає, називає нецензурною лайкою, ночує вона в її батьків, яким по 95 років, він жорстоко до неї відноситься, проганяв її, також погрожував, на будь які розмови не іде. Але суд критично оцінює показання свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки їх показання не узгоджуються зі зясованими фактичними даними. Так, з матеріалів справи, а саме: відповідно до висновку за результатами проведення перевірки від 27.09.2015 року, затвердженого начальником Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] від 01.10.2015 року ( а. с. 31), вбачається, що при опитуванні громадян з приводу заяви позивача, яка надійшла до органу внутрішніх справ стосовно поведінки відповідача, встановити свідків події не представилося можливим, реальної загрози життю та здоровю [PERSON]А не надходило, про що позивачці було повідомлено письмово ( а. с. 31). Висновок аналогічного змісту, складений за результатами проведення перевірки від 14.10.2015 року, затверджений начальником Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] від 20.10.2015 року міститься на а. с. 33. Сторони фактично разом проживають та зареєстровані у квартирі № 13, що у будинку № 26 по вул. Єгорова у м. Кіровограді, про що свідчить довідка № 5160 від 19.10.2015 року, видана КП «Житлово експлуатаційна організація №2» Кіровоградської міської ради. Судом також встановлено, що відповідач, крім того, що він разом з позивачем проживають в одній квартирі, на протязі періоду проживання в квартирі, здійснював ремонт квартири та встановлював сигналізацію, на що витрачав значні суми власних коштів, що підтверджується матеріалами справи: а. с. 62, 65, 66, 67, придбавав меблі та побутову техніку, про що свідчать матеріали справи: а. с. 63, 64, та що не оспорювалося під час розгляду справи позивачем. Також, з метою погашення боргів, повязаних з витратами на проведення ремонту та облаштування квартири, 22.11.2011 року між відповідачем та кредитною спілкою «Центральне кредитне товариство» було укладено кредитний договір № КД-103/11, згідно з яким відповідач отримав від кредитора кредит у розмірі 4 500,00 грн., про що свідчать матеріали справи: а. с. 68-75. Крім того, суд критично ставиться до доводів позивача щодо сплати нею всіх комунальних послуг по квартирі, оскільки вона як власник квартири виконує свій, передбачений законодавством обовязок щодо сплати комунальних послуг, а несплата або несвоєчасна сплата відповідачем коштів не може бути підставою для задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського Суду як джерела права. Отже, Конвенція є частиною національного законодавства України. Згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, Європейським Судом з прав людини було констатовано порушення статті 8 Конвенції, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Крім того, як зазначив у вказаному рішенні Європейський Суд з прав людини, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «[PERSON] проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Таким чином, з урахуванням встановлених фактичних даних, суд беручи до уваги зазначені вище докази відповідача, які свідчать про його реєстрацію та постійне місце проживання в квартирі, враховуючи вжиття з його боку заходів щодо облаштування квартири, у тому числі й житлової площі квартири, яка є у спільному з позивачем користуванні: кухня, меблі, сигналізація, враховуючи пояснення сторін та дослідженні матеріали справи, дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки позивачем не доведено, що відповідач створює їй умови, за яких вона не може проживати спільно з відповідачем в квартирі. Згідно зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed