Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеними вимогами, мотивуючи їх тим, що вона є власником квартири № 21 у житловому будинку № 6 по вул. Свемівська (колишня Дзержинського) у м. Шостка Сумської області. Дана квартира придбана позивачем за договором купівлі-продажу від 23.12.2016 року, укладеним з [PERSON]. Умовами зазначеного договору передбачено, що продавець та члени її сімї зобовязані знятись з реєстраційного обліку за зазначеною адресою до 03.01.2017р. Разом з тим, на порушення умов договору на даний час відповідач залишилася зареєстрованою в [INFO]. Усних чи письмових домовленостей між позивачем та відповідачем стосовно її проживання у зазначеній квартирі не існує та вона не є членом сімї позивача. Посилаючись на те, що реєстрація відповідача створює перешкоди позивачу у реалізації її права власності, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратила право користування вищезазначеним житлом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Належним чином повідомлена про час та місце слухання справи відповідач, в судове засідання не зявилась, через канцелярію звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. У вказаній заяві позов визнала повністю. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищенаведені законодавчі вимоги та позицію Пленуму Верховного Суду України, суд вважає за необхідне зупинитися на наступному. Позивач є власником квартири № 21 у житловому будинку № 6 по вул. Свемівська (колишня Дзержинського) у м. Шостка Сумської області, що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним 23.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] продала, а позивач придбала квартиру № 21 у житловому будинку № 6 по вул. Свемівська (колишня Дзержинського) у м. Шостка Сумської області, загальною площею 45,5 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м. Право власності позивача на даний обєкт нерухомості було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.12.2016р. /а.с. 6/. Таким чином, позивач у встановленому законом порядку набула право власності на вказану квартиру. Згідно з п. 3.1.5 договору купівлі-продажу квартири, продавець зобовязався звільнити відчужувану квартиру та знятися з реєстраційного обліку в ній до 03 січня 2017 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрована в спірній квартирі як «знайома особа» попереднього власника, за відсутності будь-якого титулу на це майно /а.с. 9/. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст..ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст..ст.379, 382 ЦК України). Крім того, відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічну норму містять також ст.ст. 383, 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку (квартири) і інших осіб користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й похідне право користування жилим приміщенням у членів його сімї і інших осіб, які відповідно до вимог чинного законодавства набули право користування житлом за аналогічних підстав. Як вбачається з вищенаведеного, право користування спірною квартирою у відповідача [PERSON] виникло як похідне від прав [PERSON] як колишнього власника житла. В цей же час, колишній власник житла [PERSON] втратила право власності та право користування жилим приміщенням. За таких обставин, відповідач підлягає визнанню такою, що втратила право користування вказаною квартирою. З урахуванням викладеного, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав інших осіб, а відтак у суду є всі підстави для задоволення позову. Враховуючи, що позивачем у позовній заяві заявлено клопотання залишити судові витрати по сплаті судового збору за нею, суд залишає ці судові витрати за фактично понесеними.

Outcome: approved