Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 35627,02 гривні та середнього заробітку за час затримки виплати в сумі 14712,48 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач була звільнена з посади начальника відділу кадрів ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» 18.01.2018 р. за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В день звільнення розрахунок по заробітній платі не був проведений. Відповідно до розрахункового листка борг підприємства перед позивачем становить 35627,02 гривні. При зверненні до відповідача з приводу виплати заборгованості підприємством було відмовлено у здійсненні виплати, в зв»язку з відсутністю грошових коштів. Позивач зазначає, що її середній місячний заробіток становить 2115,50 гривень. Посилаючись на положення ст.ст.116, 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки виплати, а саме з моменту звільнення по день звернення до суду. 02.10.2018 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову, оскільки рахунки підприємства були арештовані в ході проведення виконавчих дій на підставі рішень судів про стягнення суми коштів з ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс». Справа розглядається в порядку спрощеного провадження. Сторони про розгляд справи в загальному порядку з заявами до суду не звертались. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] наказом № 47-к від 03.04.2017 р. була призначена на посаду начальника відділу кадрів Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс», яке в подальшому перетворене в Приватне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Укртранс». 18.01.2018 р. позивач була звільнена з займаної посади відповідно до наказу № 2-к за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до розрахункового листа за січень 2018 р. борг підприємства на кінець місяця становить 35627,02 гривні. Згідно з ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Зазначені положення закріплені також ст.24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу положень ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що відповідач при звільненні позивача не виплатив їй заборгованість по заробітній платі в розмірі 35627,02 гривні. Зазначені обставини не спростовані відповідачем, а арешт коштів на рахунках підприємства в ході проведення виконавчих дій не звільняє підприємство від обов»язку по сплаті заробітної плати та виплат при звільненні.. З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов»язку щодо проведення розрахунку при звільненні, суд вважає що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 35627,02 гривні є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.. Порядок нарахування середнього заробітку в даному випадку регламентується положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. Проведений позивачем розрахунок не в повній мірі відповідає зазначеним положенням. При здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд враховую розмір заробітної плати позивача за останні два повні місяці роботи (листопад, грудень 2017 р.), що становить 4025 гривень, а також кількість робочих днів за цей період, який складав 42 робочі дні. Тобто, середньоденний заробіток становить 95,83 гривні. Враховуючи термін затримки розрахунку (153 робочі дні) сума, що підлягає стягненню з відповідача в рахунок компенсації середнього заробітку становить 14662,50 гривень ( 95,83 Х 153). З огляду на викладене, вимоги позивача за позовною заявою підлягають задоволенню частково. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial