Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищеназваним позовом і просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , знявши його з реєстрації місця проживання за вище вказаною адресою. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є одноосібним власником вищезазначеного житлового будинку з відповідними господарськими будівлями. У зазначеному будинку зареєстрований також її брат - відповідач по справі, який з липня місяця 2009 не проживає в даному будинку. Прописка відповідача є перешкодою позивачці в оформленні житлової субсидії на опалювальний сезон 2019-2020 роки. Оскільки, в добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку з будинку, позивач звернулася до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належно, у позовній заяві просить розглядати справу без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач тричі в судові засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи, в силу ч. 11 ст. 128 ЦПК України, належно повідомлений, причини неявки не повідомив. У встановлений судом строк відзив на позов не подано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи позицію позивача, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що стверджується договором дарування житлового будинку від 31.01.2017 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6-9). В даному житловому будинку зареєстрований, в тому числі, відповідач по справі [PERSON] , який не проживає у зазначеному житловому будинку з липня місяця 2009 року, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 10.09.2019 (а.с.14-15). Його фактичне місце проживання невідоме. Частина 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв`язку з тим, що відповідач відмовляється виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи той факт, що відповідач відсутній понад 10 років у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, тому суд прийшов до висновку, що відповідач втратив право користування зазначеним вище житловим приміщенням. Враховуючи п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 р. № 207, який передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстрації місця проживання - не підлягають задоволенню. За бажанням позивача судові витрати суд залишає за ним.

Outcome: partial