Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в якому просила визнати недійсним договір іпотеки №0703/0908/45-182-Z-1 від 26.09.2008 року в частині пункту 12.3. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 вересня 2008 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк» на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0703/0908/45-182, укладено договір іпотеки №0703/0908/45-182-Z-1, за яким [PERSON] передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Пунктом 12.3. Договору іпотеки визначені умови та порядок стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Пунктом 12.3.1. встановлені наступні умови щодо можливості оскарження Іпотекодавцем дій кредитора: «Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право Іпотекодержателя зареєструвати право власності на Предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3. цього Договору є безумовним, тобто підтягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене Іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобовязання». Позивач вважає, що умови, викладені в п.12.3. Договору іпотеки порушують його право на справедливий судовий розгляд та обмежують доступ до правосуддя, що суперечить нормам Конституції України, Цивільного кодексу та Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому просить визнати Договір іпотеки недійсним в частині пункту 12.3. Позивач у судове засідання на з'явилась, проте надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, надав до суду письмові заперечення у яких позовні вимоги не визнав та просив повністю відмовити у їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, в тому числі і визнання таким порядку ч.5 ст.74 ЦПК України, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Зясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозвязок, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 вересня 2008 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк» на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0703/0908/45-182, укладено договір іпотеки №0703/0908/45-182-Z-1, за яким [PERSON] передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Пунктом 12.3. Договору іпотеки визначені умови та порядок стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Пунктом 12.3.1. встановлені наступні умови щодо можливості оскарження Іпотекодавцем дій кредитора: «Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право Іпотекодержателя зареєструвати право власності на Предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3. цього Договору є безумовним, тобто підтягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене Іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобовязання». Відповідно до п.1. ст.12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно п.1. ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п.1. ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно п.2. Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. З оглядом на викладене, суд приходить до висновку, що обов'язок позичальника довести повне виконання Основного зобов'язання для отримання можливості оскаржувати в судовому порядку рішення Іпотекодержателя суперечить нормам Конституції України та Цивільного кодексу та є однією з підстав недійсності правочину.

Outcome: approved