Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом та просить суд усунути перешкоди в приватизації земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] шляхом зобов`язання відповідача знести частину самочинно збудованого гаражу, що виступає на суміжну земельну ділянку на віддаль 1.30м. та відновити межі земельної ділянки позивача; захистити право власності на господарську будівлю (стайню) та зобов`язати відповідача демонтувати навіс до стайні і закріплені на стіні електричні щити і прилади та стягнути судові витрати. Свої вимоги мотивує наступним. Вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . На момент прийняття спадщини позивачкою земельна ділянка на які розташований вказаний житловий будинок не була приватизована відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України в зв`язку з набуттям права власності на будинок перейшло право користування земельною ділянкою на якій він розміщений. Рішенням Угнівської міської ради від 22.02.1996р. дідові позивачки передано у приватну власність земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку - 0,10га, для ведення особистого селянського господарства - 0,02га. Суміжним землекористувачем позивачки є відповідач - [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] , який на земельній ділянці, яка перебуває у його користуванні з частковим захопленням на віддаль -1,30м. від межі (9м.кв.) суміжної земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивачки самочинно збудував гараж та прибудував піднавіс до стайні [PERSON] , закріпивши на стіні стайні електричні щити і прилади, наявність яких порушує її право власності на належну до будинку господарську будівлю (стайню) та право користування земельною ділянкою, яку вона успадкувала. Рішенням Угнівської міської ради від 06.03.2013р. зобов`язано [PERSON] усунути порушення з його боку межі земельної ділянки [PERSON] , а в разі непогодження розмірів земельних ділянок та їх конфігурації між землекористувачами привести розміри земельних ділянок до облікових документів, усунувши при цьому наслідки самозахоплення земельних ділянок. Вказане рішення відповідач не виконав до цього часу. 15.06.2020р. вона звернулася з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10га. Рішенням Угнівської міської ради №429 від 26.06.2020р. її надано згоду на виготовлення технічної документації з землеустрою згідно поданої заяви. При проведенні топографічної зйомки встановлено, що в фактичному користуванні позивачки перебуває земельна ділянка площею 0,0998га, що є меншим від земельної ділянки, якою користувався її дід. Зменшення розміру земельної ділянки відбулося за рахунок самозахоплення її частини відповідачем та будівництва на ній спірного гаражу, що перешкоджає завершенню приватизації відповідно до закону. Представник позивача - адвокат Матвійчук Г.М. надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності. Додатково зазначив, що добровільно розбере гараж. Просив застосувати строки позовної давності, оскільки позивачка дізналась про порушення свого права у 2013 році, про що свідчить акт від 23.12.2011р. та рішення Угнівської міської ради від 06.03.2013р. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого ДКП «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 15.11.2005р. Рішенням Угнівської міської ради від 29.02.1996р. [PERSON] (дідові позивачки) передано у приватну власність земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку - 0,10га, для ведення особистого селянського господарства - 0,02га. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно із ч.2 ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Також, судом встановлено, що суміжним землекористувачем [PERSON] є [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] , який на земельній ділянці, яка перебуває у його користуванні з частковим захопленням на віддаль -1,30м. від межі (9м.кв.) суміжної земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивачки самочинно збудував гараж та прибудував піднавіс до стайні [PERSON] , закріпивши на стіні стайні електричні щити і прилади, наявність яких порушує її право власності на належну до будинку господарську будівлю (стайню) та право користування земельною ділянкою, яку вона успадкувала. Частиною 3 статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною 7 цієї ж норми передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Судом встановлено, що є технічна можливість демонтажу частини гаражу та навісу до нього без пошкодження конструкції споруди в цілому, позивачем визначено, яку саме частину будівлі слід знести, її розмір та конфігурацію. Крім цього, судом встановлено, що відповідач [PERSON] добровільно здійснює демонтаж (розбирає) гараж Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу (знесення) частини спірного збудованого гаражу, що виступає на суміжну земельну ділянку на віддаль 1.30м. та відновити межі земельної ділянки позивача та навісу до стайні і закріплені на стіні електричні щити і прилади є підставними. Разом з цим, з досліджених судом відповіді на адвокатський запит Угнівської міської ради №243/02018 від 13.08.2020р. встановлено, що [PERSON] не виконано рішення ХІХ сесії VІ скликання Угнівської міської ради №93 від 06.03.2013р. та припис щодо самочинного будівництва гаражу [PERSON] не виносились. Окрім цього, сама позивачка у позові стверджує, що рішенням Угнівської міської ради від 06.03.2013р. зобов`язано [PERSON] усунути порушення з його боку межі земельної ділянки [PERSON] , а в разі непогодження розмірів земельних ділянок та їх конфігурації між землекористувачами привести розміри земельних ділянок до облікових документів, усунувши при цьому наслідки самозахоплення земельних ділянок. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Для вирішення питання про застосуваня до спірних правовідносин позовну давність, необхідно з`ясувати, до якого різновиду позовів - віндикаційного чи негаторного - належить даний позов. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Тобто, поки особа не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, вона може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом, зокрема, про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки шляхом перенесення самочинно збудованого гаражу та захист права власності. А тому віндикаційний позов може бути пред`явлений упродовж трирічного строку позовної давності. Таким чином, судом встановлено, що рішенням Угнівської міської ради від 06.03.2013р. зобов`язано [PERSON] усунути порушення з його боку межі земельної ділянки [PERSON] , про яке вона знала з моменту його винесення, тобто з 06.03.2013р. і відповідно до ст.ст.254, 260 ЦК України закінченням строку позовної давності слід вважати 07.03.2016 року, про що клопотав відповідач. [PERSON] звернулася до суду з даним позовом лише 19.11.2020 року. З огляду на зазначене, суд дійшов до висновку, що незважаючи на підставність позову [PERSON] до [PERSON] , третьої особи Угнівської міської ради Сокальського району про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки шляхом перенесення самочинно збудованого гаражу та захист права власності, у його задоволенні слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності звернення до суду з позовом.

Outcome: dismissed