Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач звернулась із позовом до суду в якому зазначає, що вона впродовж останніх п`яти років фактично проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка є комунальною власністю. Квартиронаймачем вказаної квартири була її тітка - [PERSON] , яка померла [INFO] . Ордер на право на зайняття квартири за адресою [ADDRESS] видавався її тіткі, як наймачу, з правом на проживання її сина і її двоюрідного брата - [PERSON] , який помер [INFO] . Вони з тіткою та братом впродовж всього життя були дуже близькими, в усьому допомагали один одному і підтримували, у зв`язку з тим що її подружнє життя не склалося, і їй не було де жити, вона і переїхала в 2015 році проживати до тітки. На час її вселення жодних заперечень у наймачів квартири не було, домовленостей про порядок користування квартирою не існувало. Так, останні п`ять років вони з тіткою проживали разом, піклувалися один про одного, вели спільне господарство, пенсія, яку отримувала тітка та її зарплатню, витрачали спільно на купівлю продуктів харчування, ліки, оплату комунальних послуг та інші побутові потреби. Через те, що тітка за станом здоров`я не могла далеко виходити, необхідними закупками займалася вона. Всі її особисті речі були і є в квартирі, наймачем якої була тітка. Впродовж спільних років проживання в них організувався сталий побут, вона займалася поточним ремонтом помешкання і підтримувала квартиру в належному стані. Відтак, вони з тіткою проживали однією сім`єю, оскільки, з огляду на ст. 3 Сімейного кодексу України, їх пов`язувало не лише кровне споріднення, а і спільний побут, взаємні права і обов`язки. Таким чином, вона вважає, що на законних підставах, з дозволу і за бажання наймача квартири, вона вселилася до житла тітки, де і проживала постійно впродовж п`яти років. Коли [PERSON] померла, саме вона займалася організацією її поховання і повністю взяла на себе всі витрати, що підтверджується квитанцією № 835253 від 28.05.2020 року. Після смерті тітки вона залишилася проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , де проживає і зараз, сплачує комунальні послуги. У зв`язку з викладеним звернулась до суду та просила визнати її членом сім`ї [PERSON] , наймача житлового приміщення - квартири за адресою: [ADDRESS] , та визнати за нею право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24.02.2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 17.03.2021 року на адресу суду від відповідача Полтавської міської ради надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , де останні просили в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. 01.04.2021 року від представника третьої особи комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №2» надійшла заява відповідно до якої останні вказували, що проти задоволення позовних вимог не заперечували. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України,кожна особа має правов порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України,кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини, кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. За змістом ст.ст.12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 1Першого ПротоколуКонвенції прозахист правлюдини іосновоположних свободкожна фізичнаабоюридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Судом встановлено, що спірна квартира за адресою [ADDRESS] надавалась тітці позивача - [PERSON] як наймачу з правом на проживання її сина [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.06.2020 року [PERSON] , помер [INFO] . Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.05.2020 [PERSON] , померла [INFO] . За життя тітка позивача надала згоду на проживання в квартирі, своїй племінниці [PERSON] . Позивачка крім іншого зазначала, що вони з тіткою та братом впродовж всього життя були дуже близькими, в усьому допомагали один одному і підтримували. На час її вселення жодних заперечень у наймачів квартири не було, домовленостей про порядок користування квартирою не існувало. Так, останні п`ять років вони з тіткою проживали разом, піклувалися один про одного, вели спільне господарство, пенсія, яку отримувала тітка та її зарплатню, витрачали спільно на купівлю продуктів харчування, ліки, оплату комунальнихпослуг та інші побутові потреби. Всі її особисті речі були і є в квартирі, наймачем якої була тітка. Коли [PERSON] померла, саме позивач займалася організацією її поховання і повністю взяла на себе всі витрати, що підтверджується квитанцією № 835253 від 28.05.2020 року. Так частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Устатті 9 ЖК УкраїнськоїРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другоїстатті 61 статей 64 та 65 ЖК УкраїнськоїРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Як роз`яснено у пункті 15 постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від01листопада 1996року №9 (з подальшими змінами) «Про застосуванняКонституції Українипри здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та другастатті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другоїстатті 64 ЖК УкраїнськоїРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістомстатті 65 ЖКУкраїнської РСРза особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Статтею107 ЖКУкраїнської РСРвизначено, щоу разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відповідно до частини другоїстатті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбаченихКонституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людиниі основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла. Частиною першоюстатті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивач довів своє право на проживання у спірній квартирі, в яку вона вселилась за згоди квартиронаймача (тітки) та проживала у ній, несла витрати на її утримання, іншого житла не має. Після смерті тітки позивач продовжує проживати у спірній квартирі, вказані обставини підтверджуються матеріалами справи. За таких обставин ''позовні вимоги [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням та визнання членом сім`ї наймача підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved