Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Штраус Україна» про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невиплату заробітної плати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 30.04.2014 року вона працює менеджером з питань регіонального розвитку відділу з розширення ринків збуту в ТзОВ «Штраус Україна» за трудовим договором, який укладений безстроково. У зв`язку із народженням дитини з 12.12.2017р. перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 09.08.2018 року надіслала на адресу компанії ТОВ «Штраус Україна» заяву про переривання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку. Згідно п.3 наказу №59-к від 21.08.2018р. «Про переривання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років [PERSON] » їй встановлено повний робочий день тривалістю 8 годин із місцезнаходженням за адресою: м. Київ, вул. Авіаконструктора Антонова 5б. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14.06.2019 року визнано незаконними та скасовано наказ №59-к від 21.08.2018р. «Про переривання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років [PERSON] » в частині встановлення місця роботи в м. Києві. Позивачка вважається такою, що вийшла на роботу з 21.08.2018 року, але відповідач їй заробітну плату не виплачує. Трудова книжка знаходиться у відповідача, позивач працює у відповідача, заробітна плата складає 20 000 грн. на місяць, тому, стягненню підлягає заборгованість із заробітної плати з урахуванням індексації в сумі 237 305 грн. 47 коп. та компенсація за невиплату заробітної плати в розмірі 4386 грн. 53 коп. Відповідач позовні вимоги не визнав та подав відзив на позовну заяву із якого вбачається, що відповідач не виплачує заробітну плату позивачці, оскільки вона не виконує роботу визначену трудовим договором з 21.08.2018 року до цього часу. Відповідач неодноразово викликав позивача у м. Київ для ознайомлення із наказом та обговорення питань щодо організації роботи. 26.09.2018 року позивачка прибула в м. Київ в офіс компанії, але відмовилась від ознайомлення та підписання документів пов`язаних з початком роботи після переривання відпустки, а також від надання пояснень про причини відсутності на роботі. Факти невиконання позивачкою своїх обов`язків зафіксовані в актах, поясненнях працівників, службових доповідних. Оскільки позивачка не виконує свою роботу, тому немає підстав для виплати їй заробітної плати. До початку судового засідання позивачка збільшила позовні вимоги та просила стягнути заборгованість із заробітної плати з урахуванням індексації за період з 21.08.2018 року по 30.09.2019 року в сумі 257 749 грн. 02 коп. та компенсацію за невиплату заробітної плати в сумі 3980 грн. 46 коп. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав з підстав наведених у відзиві, наголосив, що заробітна плата виплачується за фактично виконану роботу, а позивачка жодної роботи не виконує, тому підстав для нарахування та виплати заробітної плати немає. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно копії наказу (розпорядження) № 39-к-633 від 30 квітня 2014 року [PERSON] була прийнята на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю «Штраус Україна» на посаду «менеджер з питань регіонального розвитку відділу з розширення ринків збуту» (а.с.9). 30.04.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Штраус Україна» та [PERSON] в м. Київ укладено Трудовий договір (а.с.6-7). 29.10.2014 року Договором б/н про внесення змін до трудового договору п.9.1. Трудового договору від 30.04.2014 року викладено в новій редакції пункт «9.1. З урахуванням побажання Працівника та обставин, визначених у преамбулі Договору цей договір є безстроковим» (а.с.8). З 12.12.2017 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Згідно копії наказу № 59-к від 21 серпня 2018 року відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку [PERSON] , менеджеру з питань регіонального розвитку відділу з розширення ринків збуту, надану їй згідно наказу №237-1 від 24 травня 2018 року, перервано у зв`язку із виходом на роботу. В цьому наказі [PERSON] визнано такою, що приступила до роботи на займану посаду менеджера з питань регіонального розвитку відділу з розширення ринків збуту з 21 серпня 2018 року. Встановлено [PERSON] повний робочий день тривалістю 8 годин на день з місцезнаходженням за адресою: м. Київ, вул. Авіаконструктора Антонова 5б. Підстава - заява [PERSON] від 09.08.2018року (а.с.10). Згідно постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 14.06.2019 року визнано незаконним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Штраус Україна» №59-к від 21 серпня 2018 року про переривання відпустки по догляду за дитиною до досягнення 3-х років [PERSON] в частині встановлення [PERSON] місцезнаходження (місця роботи) за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-14). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з Довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ШТРАУС УКРАЇНА» від 02.06.2017 р. № 110 з травня 2017 р. розмір заробітної плати [PERSON] на посаді менеджера з питань регіонального розвитку відділу з розширення ринків збуту становить 20 000 гривень (а.с.15). В судовому засіданні сторони визнали, що позивачка фактично працює у відповідача за трудовим договором, трудова книжка позивачки знаходиться у відповідача, але відповідач не виплачує заробітну плату позивачці. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Рішенням Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, встановлено наступне, право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, мас право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до розрахунку позивача за період з 21.08.2018 року по 30.09.2019 року заборгованість із заробітної плати становить 253 363 грн. 64 коп., індексація в сумі 4385 грн. 38 коп. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Оскільки відповідачем не вплачується заробітна плата позивачці безпідставно, то стягненню підлягає компенсація в сумі 3980 грн. 46 коп. Щодо заперечень представника відповідача з посиланням на те, що позивачка не виконує свої трудові обов`язки, які передбачені трудовим договором, то вони є необґрунтовані. На підтвердження своїх заперечень представник відповідача надав велику кількість актів (а.с.106-117), доповідні записки (а.с.118-121), пояснення працівників товариства (а.с.122-124), якими підтверджується, що позивачка не виконує роботу, але з підстав, які не залежать від її волі. Відповідач не забезпечив позивача засобами для роботи, які в неї були до виходу у відпустку по догляду за дитиною. Відповідач не доводить до неї завдання, які вона повинна виконувати, плани виконання та інше. Крім того, відповідач не реагує жодним чином щодо невиконання позивачкою своїх обов`язків зокрема, не притягує її до дисциплінарної відповідальності, у випадку не з`явлення її на роботу та неповідомлення про причини неявки. Відповідач вправі надати позивачці засоби для роботи в м. Івано-Франківську або встановити їй відрядження до м. Києва для отримання завдань, але цього не робить, позивачка є працівником ТзОВ «Штраус Україна», а тому підстав для невиплати позивачці заробітної плати у відповідача немає. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають до задоволення. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути 2617 гривні 29 коп. судового збору на користь держави. На підставі наведеного, відповідно до ст. 43 Конституції України, ст.ст. 1, 21, 34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 94, 95, 115 Кодексу законів про працю України,

Outcome: approved