Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] [PERSON] про стягнення аліментів, визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], 11.01.2016року народження, а також визначення способу участі відповідача у вихованні сина. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 серпня 2015р. у м.Ніцца між позивачкою та відповідачем громадянином [PERSON] [PERSON] був зареєстрований шлюб. 11 січня 2016р. у них народився син [PERSON]. Свідоцтво про народження №000197/2016 видано відділом РАЦС м.Ніцца. Після народження дитини відносини між позивачкою та відповідачем значно погіршились і вони стали жити окремо. При цьому дитина залишилась проживати з позивачкою. На теперішній час у суді м. Ніцца триває розгляд справи щодо розірвання шлюбу. Крім того, між позивачкою та батьком дитини виник спір щодо місця проживання [PERSON]. 21 липня 2017р. Судом вищої інстанції м.Ніцца винесено ухвалу, відповідно до якої закріплено постійне місце проживання дитини за місцем проживання матері у м.Херсон, Україна. Також Судом вищої інстанції зазначено: «[PERSON] [PERSON] здійснюватиме своє право щодо прийому та тимчасового проживання дитини у період канікул на Свято усіх святих, канікул у лютому та пасхальних канікул, у першій половині різдвяних канікул у парні календарні роки, у другій половині у непарні роки, у першій половині серпня. [PERSON] [PERSON] приїздитиме забрати дитину до місця проживання його матері на початку періоду здійснення ним свого права, а пані [PERSON] приїздитиме наприкінці цього періоду, щоб забрати дитину з будинку батька…». У липні 2017р. позивачка з дитиною сином [PERSON] повернулася в Україну і до теперішнього часу постійно проживає у м.Херсон. Після повернення позивачки в Україну відповідач вимагає від неї передати йому дитину. При цьому він погрожує створити умови, що унеможливлять [PERSON] у подальшому повернутися в Україну. Крім того, після винесення французьким судом ухвали суттєво змінились обставини, а саме: [PERSON] постійно хворіє, психологічним дослідженням встановлено, що конфліктні відносини з батьком призвели до психічної травми у дитини. Останнє робить неможливим спілкування [PERSON] з відповідачем без присутності матері. За висновком психолога виїзд в іншу країну без матері до повної соціалізації є загрозливим для психічного стану здоровя дитини. Фактично спір між сторонами щодо місця проживання дитини та способу спілкування батьків з нею не вирішено. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала. Представник позивачки пояснив, що після повернення [PERSON] разом з дитиною у м.Херсон у липні 2017р., відповідач двічі приїздив в Україну з метою забрати дитину на виконання ухвали Вищого суду м.Ніцца, але, зважаючи на хворобу дитини, позивачка не мала можливості передати йому дитину для переїзду у [PERSON]. При спілкуванні з [PERSON] відповідач поводився агресивно. При цьому його не цікавив фізичний та психічний стан дитини. [PERSON] [PERSON] намагався силою відібрати дитину. Також представник пояснив, що позивачка має постійне місце роботи, позитивну характеристику, у приватній власності - нерухоме майно. Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 28.09.2017р. у квартирі [ADDRESS], корп.1 створені необхідні умови для гармонійного розвитку дитини. Згідно висновку психологічного дослідження від 17.10.2017р. [PERSON] потребує постійного контакту з матірю; спілкування з батьком необхідно проводити в присутності матері; зміна усталеної обстановки (зокрема, виїзд в іншу країну) може призвести до значного погіршення психічного стану дитини. В подальшому звернувся з заявою про продовження розгляду справи без його участі. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується доказами про особисте отримання відповідачем всіх матеріалів справи. Представник третьої особи звернувся з заявою про розгляд справи без їх участі. Суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, свідків, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. 14 серпня 2015р. у м.Ніцца між позивачкою та відповідачем громадянином [PERSON] [PERSON] був зареєстрований шлюб. 11 січня 2016р. у них народився син [PERSON]. Свідоцтво про народження №000197/2016 видано відділом РАЦС м.Ніцца. На даний час між батьками дитини має місце спір щодо визначення місця проживання дитини, а також щодо участі кожного із батьків у вихованні дитини. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є колишнім чоловіком позивачки, підтримує з останньою дружні стосунки. У липні 2017р. свідок був присутнім при спілкуванні [PERSON] та [PERSON] [PERSON] у лікарні, де проходив курс лікування [PERSON]. Відповідач при цьому поводився агресивно, хапав позивачку за волосся та ображав. Вимагав віддати йому дитину, незважаючи на хворобу [PERSON]. Відповідач не цікавився станом здоровя дитини, жодної допомоги на лікування не пропонував. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є подругою позивачки. У жовтні 2017р. [PERSON] разом з позивачкою знаходився на лікуванні у Херсонській інфекційній лікарні. Свідок бачила, як відповідач вимагав у лікарів медичного закладу передати йому дитину для виїзду у [PERSON]. Відповідача не цікавив стан здоровя дитини. У лікарню [PERSON] [PERSON] приїхав на автомобілі, в салоні якого було відсутнє спеціальне крісло для перевезення малолітньої дитини. На цьому автомобілі відповідач збирався перевозити дитину до м.Києва. Відповідно до висновків судово-психологічної експертизи від 26.01.2018р. у [PERSON] виявлені елементи затримки психічного розвитку (затримка мовного розвитку, затримка сенсорного розвитку). Для усунення порушень психічного розвитку [PERSON] рекомендуються систематичні заняття із психологом, логопедом. Поведінка дитини значно залежить від обєкта прихильності(єдиним обєктом прихильності для [PERSON] є [PERSON]). Постійне проживання [PERSON] з психологічної точки зори найбільш доцільне з [PERSON]. Зміна місця проживання [PERSON] (постійне або тимчасове), спілкування [PERSON] з батьком у відсутності при цьому спілкуванні матері, не рекомендується, є невротизуючим фактором у психічному розвитку дитини, основою формування психопатологічних розладів. Рекомендується: нетривалі (критерієм тривалості зустрічей є стан дитини) зустрічі дитини з батьком тільки в присутності мами(мама повинна перебувати неподалік, у межах здорового слухового контакту); зустрічі батька з дитиною проводяться в денний час; графік зустрічей, візитів і відвідувань заздалегідь оговорюється й повинен строго дотримуватися (дитина випробовує менший дискомфорт, якщо візити батька очікувані й передбачувані, установлення будь-якого стабільного ритму благотворно для дитячої психіки); дитина, мама повинні знати маршрут прогулянок; наполегливі вимоги дитини повернутися додому повинні задовольнятися; критерієм частоти й тривалості є бажання й стан дитини. Відповідно до п.10 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право», визнання рішення іноземного суду поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом. У розділі IX ЦПК України визначено процедуру визнання та виконання рішень іноземних судів в Україні. Згідно зі ст.462 ЦПК України рішення іноземного суду визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У ст.464 ЦПК України зазначено, що питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання(перебування) або місцезнаходження боржника. Відповідно до вимог ст.467 ЦПК України, за результатами розгляду клопотання заінтересованої особи про визнання та виконання рішення іноземного суду виноситься ухвала. Ухвала Суду вищої інстанції м.Ніцца від 21 липня 2017р., яка набула чинності у Французькій Республіці, на час розгляду цивільної справи не визнана в Україні за процедурою, передбаченою ЦПК України. Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. 14.09.2006р. Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про юрисдикцію, право, що застосовується, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996р. (дата набрання чинності для України 01.02.2008р.) Конвенція також ратифікована і набрала чинності для Французької Республіки 01.02.2011р. Цілями Конвенції, зокрема, є: а) визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; в) визначити, яке право має застосовуватися такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; с) визначити право, що застосовується до батьківської відповідальності. Для цілей Конвенції термін «батьківська відповідальність» включає повноваження, що випливають з батьківських чи будь-яких аналогічних відносин, які визначають права, обовязки та представництво стосовно особи чи майна дитини батьків, опікунів або інших законних представників (ст.1 Конвенції). У ст. 3 Конвенції зазначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини. Ст. 5 Конвенції передбачено, що судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. Ст.15 Конвенції регламентує під час здійснення своєї юрисдикції органи Договірних Держав застосовують своє національне право. Ст. 17 Конвенції визначає, що здійснення батьківської відповідальності визначається правом держави звичайного місця проживання дитини. Якщо звичайне місце проживання дитини змінюється, то воно визначається правом держави нового звичайного місця проживання. Системний аналіз норм Конвенції дозволяє суду зробити висновок, що, оскільки звичайним місцем проживання малолітньої дитини [PERSON] є м. Херсон (Україна), до спірних правовідносин(визначення місця проживання дитини, визначення способу участі відповідача у вихованні дитини) має застосовуватися законодавство України, і Херсонський міський суд Херсонської області має юрисдикцію вживати заходи, спрямовані на захист особи дитини. У ст.66 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що права та обовязки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Такий механізм колізійного регулювання (використання принципу «тісного звязку») спрямований на забезпечення більш ефективного захисту прав та інтересів дітей, що відповідає міжнародним стандартам у сфері прав дитини. [PERSON] [PERSON] проживає на території України, психологічно привязаний до своєї матері, потребує тривалої психологічної допомоги після конфліктів з батьком(що підтверджується висновком психолога, Актом дослідження умов проживання), спілкується українською мовою, поступово соціалізується, саме право України має тісний зв'язок із відповідними відносинами і є більш сприятливим для дитини. Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обовязків подружжя в шлюбі та сімї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сімї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч.2,3ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У ч.ч.1,2 ст.161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Також Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989р., у принципі №6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Принцип №7 Декларації визначає, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ст.3 Конвенції з прав дитини у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст.9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують щоб дитина не розлучалася з батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини, суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому її вік, сталі соціальні звязки, психологічний стан та привязаність до матері тощо. Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей. Згідно з приписом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, вирішуючи даний спір приймає до уваги такі істотні обставини, як особливості психологічного розвитку [PERSON], його ставлення до кожного із батьків, рекомендації психологів щодо умов спілкування з батьком. За таких умов в інтересах [PERSON] є доцільним визначення місця проживання з матірю у м.Херсон. Зважаючи на особливості фізичного та психологічного розвитку [PERSON], суд вважає необхідним встановити такий спосіб участі [PERSON] у вихованні дитини, який виключає її переїзд в іншу країну та зміну місця постійного проживання. Також обовязковим є присутність матері при контактах дитини з батьком до досягнення [PERSON] 16-річного віку. У ст. 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено колізійне правило відносно зобовязань щодо утримання. Зокрема, для зазначених правовідносин застосовується право держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Тобто до аліментних зобовязань відповідача застосовуються норми сімейного законодавства України. Так, відповідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст.182 СК України, суд враховує - стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Ст.183 СК України передбачено, що частка заробітку, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч.1,2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно декларації про обсяг господарської діяльності (додається)[PERSON] має середньомісячний дохід у розмірі 1320 євро. Для визначення розміру аліментів суд приймає до уваги, що дитина відповідача потребує тривалого та постійного нагляду лікарів та психологів. Обґрунтованою та справедливою є сума, що еквівалентна 400 євро на місяць. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial