Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 29.09.1984 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Міським палацом одруження, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1999 від 29.09.1984 року. | Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина, [INFO] . Під час подружнього життя сторони спільно вели побут та господарство, планували разом бюджет сім`ї, придбавали майно за спільні кошти, поліпшували умови життя в спільній квартирі. Під час шлюбу придбано квартиру [ADDRESS] , але договір купівлі-продажу оформлено на відповідача. Наразі шлюб не розірваний. Однак в останній період чоловік набрався боргів в різних фінансових установах та не вживає заходів по їх погашенню, що може призвести до примусового стягнення з нього коштів та накладення обтяження на спільне майно, в тому числі до його реалізації. Оскільки відповідач відмовився добровільно оформити договір поділу спільного майна, то позивач змушена звернутися до суду. Ухвалою суду від 20.09.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.11.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечував. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з такого. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований 29.09.1984 року Міським палацом одруження, про що в книзі реєстрації актів про одруження складено актовий запис № 1999, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 11). Відповідачем [PERSON] 08.12.2001 року укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвою Н.П., зареєстрований в реєстрі № 6781. Право власності на квартиру зареєстровано Полтавським бюро технічної інвентаризації, записаний у реєстрову книгу № 126 за реєстровим № 17081 від 10.12.2001 року (а.с.12). Квартира складається з двох кімнат загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м. (а.с.13-14). Факт перебування вказаного нерухомого майна - квартири у спільній сумісній власності сторонами не оспорюється. Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі спільної сумісної власності подружжя, якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, суд приходить до висновку, що спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу саме в порядку поділу сумісної власності подружжя. Враховуючи, надані сторонами докази, суд при ухваленні рішення виходить з того, що частки майна дружини та чоловіка є рівними та не вбачає підстав для відступлення від рівності часток подружжя. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 4214,00 грн.

Outcome: approved