Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за межі України, посилаючись на те, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем з 04 червня 2011 року. Від шлюбу народилась донька [PERSON], [INFO]. З кінця вересня 2014 року відповідач пішов з сім»ї, не залишивши жодних контактів, і з цього часу шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені , спільне господарство не ведеться. Відповідач вихованням доньки не займається, матеріально не забезпечує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання дитини позивач вирішує самостійно. Для загального розвитку дитини та з метою її оздоровлення, має можливість вивезти доньку на відпочинок за кордон до родичів, забезпечуючи відповідний належний рівень оздоровлення та проживання. Тому просила суд надати дозвіл на виїзд її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] за межі державного кордону України без згоди на такий виїзд відповідача. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, просили справу розглянути в їх відсутності, позовні вимоги підтримали, про що надали до суду письмові заяви. Проти винесення заочного рішення суду не заперечували. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи, повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі до суду не находило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача , який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повім лені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача та її представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування Гончарова Н.М. у судове засідання не заявилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти задоволення та просила прийняти рішення в інтересах малолітньої дитини. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 04 червня 2011 року виконкомом Сіверської міської ради Артемівського району Донецької області, актовий запис № 14 ( а.с.5 зв.) Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] , батьком якої в свідоцтві про народження вказаний [PERSON], матір»ю - [PERSON] (а.с.5). З копії довідки КП «ЛЖЕК № 5» вбачається, що малолітня [PERSON], [INFO], проживає разом з матір»ю [PERSON], за адресою [ADDRESS] (а.с.4). Вище вказане підтверджує той факт, що відповідач вихованням доньки не займається, матеріально не забезпечує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання дитини позивачка вирішує самостійно. Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Враховуючи вищенаведене, та оскільки судом встановлено, що виїзд малолітньої [PERSON], [INFO] за кордон з метою оздоровлення та відпочинку відповідає інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному та моральному розвитку, отримати дозвіл на виїзд за межі України в позасудовому порядку у позивача немає можливості, тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved