Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаними вимогами, посилаючись на ті обставини, що згідно рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 1998 року відповідач сплачував на її користь на утримання сина [PERSON], аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку. Станом на 13 травня 2015 року він має заборгованість за аліментами, розмір якої склав 14363 гривні 12 копійок. Посилаючись на наявність заборгованості, просила стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів за період з 19 листопада 2014 року по 18 листопада 2015 року, яку розрахувала в розмірі 56734 гривні 36 копійок. В ході розгляду справи позивач збільшила розмір заявлених позовних вимог та просила стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів за період з 01 листопада 2014 року по 01 лютого 2016 року в розмірі 65639 гривень 50 копійок. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги, посилаючись на обставини, викладені у поданій до суду заяві. Додатково пояснила, що у травні 2015 року син досяг повноліття і з цього часу стягнення аліментів припинено. Щомісячні аліменти за період з листопада 2014 року по травень 2015 року, за який нею заявлено вимогу про стягнення пені, відповідачем сплачувались, проте він мав заборгованість за аліментами в розмірі 14363 гривні 12 копійок. Пеня нею розрахована на вказаний розмір заборгованості. За який період виникла заборгованості пояснити не змогла. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином за зареєстрованим в установленому порядку місцем проживання, причини неявки суду не відомі. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відповідач вдруге не з'явився до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст.ст. 157, 169 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, заслухавши позивача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Закріплений у даній статті захід відповідальності передбачає відповідальність за прострочення сплати аліментів, які зобов'язана особа повинна сплачувати за рішенням суду. Підставою для стягнення неустойки (пені) є винна поведінка платника аліментів. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка у формі пені, вважається універсальним способом забезпечення будь-якого грошового зобов'язання, незалежно від підстави його виникнення, тому правомірно має застосовуватись і щодо аліментного зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. 23 травня 2002 року шлюб сторін розірвано. Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Обухівського району 23 червня 1997 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Обухівського районного управління юстиції Київської області 23 травня 2002 року. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 1998 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з 25 лютого 1998 року. На виконання судового рішення 07 травня 1998 року Обухівським районним судом Київської області видано виконавчий лист № 2-241. З наданої позивачем довідки-розрахунку заборгованості за аліментами, виданої відділом державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Київської області 09 жовтня 2015 року за № 9, слідує, що виконавчий лист перебував на виконанні у вказаному відділі державної виконавчої служби, платник аліментів має заборгованість за аліментами. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Таким чином, під час розгляду справи суд повинен установити обставини, з якими закон пов'язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки. Відповідно до правил ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Для доведення відсутності своєї вини платник аліментів до суду не з'явився, тому при розгляді справи суд виходить із презумпції вини платника аліментів, який був зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання дитини. За даними вказаної довідки борг [PERSON] за аліментами згідно вказаного виконавчого листа станом на 01 липня 2014 року становив 17596 гривень 11 копійок, станом на 13 травня 2015 року розмір боргу склав 14363 гривні 12 копійок. Довідка містить відомості про нараховані до сплати та сплачені аліменти за період з липня 2014 року по травень 2015 року, коли дитина сторін досягла повноліття. За вказаний період розмір нарахованих до сплати аліментів та розмір сплачених аліментів відповідає один одному, боргу за аліментами відповідач не мав, частково погашав заборгованість за аліментами. Верховним Судом України за наслідками неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах прийнята постанова № 6-94цс15 від 01 липня 2015 року, в якій було роз'яснено яким чином розраховуються аліменти. Верховним Судом України у постанові зазначено, що з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Дана практика відрізняється від тієї яка була раніше, але відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України, тобто розрахунок запропонований даною постановою є обов'язковим для виконання всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять зазначену норму права. У постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2022цс15 також роз'яснено, що «Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обов'язку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Отже, пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобов'язань.» З урахуванням правої природи пені та виходячи з того, що зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При вирахуванні розміру неустойки сума боргу за попередній час до заборгованості за наступний час не додається. При щомісячній сплаті аліментів сума неустойки рахується за кожен окремий місяць. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Позивачем не доведено вимог про стягнення з відповідача пені від суми несплачених аліментів. Нею не надано доказів, які б містили відомості про місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів, та розмір несплачених аліментів за вказаний період. Надані позивачем докази вказують на ті обставини, що у період з листопада 2014 року по травень 2015 року, за який позивач просить нарахувати пеню, аліменти відповідачем були сплачені в повному об'ємі. В період після 13 травня 2015 року аліменти не нараховувались у зв'язку з закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Факт наявності заборгованості за аліментами без підтвердження належними доказами розміру несплачених аліментів по кожному з періодичних платежів та періоду, за який такі платежі не були сплачені, не є підставою для нарахування пені за прострочення сплати аліментів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд роз'яснив позивачу її процесуальні права та обов'язки, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій по справі та позбавлений можливості з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з періодичних платежів, які в сукупності склали заборгованість в розмірі 14363 гривні 12 копійок, період їх виникнення, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати. На підставі викладеного, ст.ст. 80, 196 Сімейного кодексу України, ст.ст. 549, 614 Цивільного кодексу України, п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», постанови Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-94цс15, постанови Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2022цс15,

Outcome: dismissed