Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись в його обґрунтування на те, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 21 травня 2014 року внаслідок поділу спільного майна подружжя за позивачкою було визнано право власності на легковий автомобіль [NUMBER], № шасі WFOHXXGAJH8K62489, синього кольору, 2008 року випуску. В добровільному порядку вказаний автомобіль [PERSON] їй надати відмовлявся, через що вона не мала змоги переоформити його належним чином на себе. В подальшому [PERSON], у якого фактично знаходився спірний автомобіль та документи на нього, самовільно, на маючи на те відповідних правових підстав, порушив її право власності на такий автомобіль, продавши його 20 травня 2015 року [PERSON], а 4 листопада 2015 року вказаний автомобіль був оформлений на [PERSON]. Вже 18 листопада 2015 року спірний автомобіль був зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки-розрахунку, внаслідок чого автомобілю був присвоєний державний номер АН 1781 IX. На підставі викладеного просила суд витребувати із незаконного володіння [PERSON] належний їй легковий автомобіль [NUMBER], номер кузову WFOHXXGAJH8K62489, 2008 року випуску, передавши його [PERSON]. Відповідно до письмових заперечень представник відповідачки, [PERSON], останній вказував, що спірний автомобіль був дійсно придбаний [PERSON] 18 листопада 2015 року, однак повністю законним шляхом на підставі довідки-рахунку із отриманням свідоцтва про реєстрацію такого транспортного засобу № СХТ 492111, що підтверджує право власності відповідачки, як добросовісного набувача, на такий автомобіль. Заперечуючи проти заявлених вимог, вказував також, що позивачка ніколи не була власником спірного автомобіля, оскільки він був зареєстрований за [PERSON], від якого вибув до наступних власників такого автомобіля. Таким чином оскільки спірний автомобіль не був ніколи зареєстрований за [PERSON], то за відсутності свідоцтва про реєстрацію такого транспортного засобу за нею, вона ніколи не володіла правом його розпорядження, бо моментом набуття права власності на транспортні засоби є момент державної реєстрації прав власності на транспортні засоби. Також зазначав, що хоч рішенням Апеляційного суду Донецької області від 21 травня 2014 року право власності на автомобіль «Ford Fiesta Comfort», шасі WFOHXXGAJH8K62489 було дійсно визнано за [PERSON], однак останню також було зобовязано компенсувати [PERSON] виплатити його частку вартості розподіленого майна подружжя в розмірі 9784,49 грн., чого позивачка натомість не здійснила, через що [PERSON] був вимушений для свого лікування продати спірний автомобіль. На підставі переліченого вважав, що спірний автомобіль не вибував з володіння власника або особи, якій він передав вказане майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, бо [PERSON] на момент продажу такого автомобіля [PERSON] був його власником, тому підстав для застосування п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України немає, через що слід відмовити у задоволенні позову. Додавав, що через необхідність отримання грошових коштів позивачці, яка бажає продати спірний автомобіль, було б доцільно вимагати саме грошову компенсацію зі свого колишнього чоловіка, а не витребувати у добросовісного набувача спірний автомобіль. Ухвалою суду від 1 березня 2017 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки «Ford Fiesta Comfort», шасі WFOHXXGAJH8K62489, н/з [NUMBER], синього кольору, 2008 року випуску, зареєстрований за [PERSON] (а. с. 19-20). Ухвалою суду від 9 вересня 2017 року за клопотанням представника позивачки, [PERSON], витребувано з державної виконавчої служби при наявності копії матеріалів виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду від 21 травня 2014 року (а. с. 65). В судовому засіданні позивачка та її представник, яка діє на підставі довіреності, на задоволені позову наполягли, надавши аналогічні за змістом обґрунтування своїх вимог. Відповідачка та її представник, який діє на підставі довіреності, проти задоволення позову заперечували, підтвердивши подані ними письмові заперечення. Враховуючи, що треті особи, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, не зявились в судове засідання, не повідомивши про причини своєї неявки, то суд відповідно до ст. 223 ЦПК України розгляд справи провів за їх відсутності. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до рішення Апеляційного суду Донецької області від 21травня 2014 року було проведено поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] наступним шляхом: виділено [PERSON] на праві власності мотоцикл КМЗ Днепр 11, 1992 року випуску, двигун № [NUMBER], шасі № 769369, н/з [NUMBER]; виділено [PERSON] на праві власності автомобіль «Ford Fiesta Comfort» н/з AH 3659 ЕІ, № шасі WFОHXXGAJH8K62489, синього кольору, 2008 року випуску, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частки вартості відновлення житлового будинку з надвірними будівлями. При цьому шляхом заліку сум, що підлягають стягненню з кожної із сторін, остаточно судом було стягнуто з\~[PERSON]\~на користь\~[PERSON] компенсацію в сумі 9784,49 грн. (а. с. 5-8). Згідно із довідками територіального сервісного центру 1441 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 25 серпня 2016 року та від 21 вересня 2017 року вбачається, що автомобіль «Ford Fiesta Comfort», 2008 року випуску, № шасі WFOHXXGAJH8K62489 був спочатку зареєстрований за [PERSON], а потім 20 травня 2015 року був перереєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунка ААЕ 133929 від 19 травня 2015 року, після чого 4 листопада 2015 року був зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунку ААЕ 947587 від 4 листопада 2015 року, а 18 листопада 2015 року був зареєстрований вже за відповідачкою, [PERSON], на підставі довідки-рахунку ААЕ 272819 від 18 листопада 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про таку реєстрацію за відповідачкою транспортного засобу СХТ № 492111 від 18 листопада 2015 року (а. с. 9, 74-75). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. На підставі ст. 387 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За ст. 330 ЦК, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. В цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК. При цьому за ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Згідно із п. 25, 26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. За ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК. За положеннями ст. 330, 387, 388 ЦК власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захистити порушені права особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливо шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 387, 388 ЦК. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 ЦК. При цьому під час розгляду спорів про витребування майна потрібно встановити всі юридичні факти, які визначені в ст. 387, 388 ЦК, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у його постановах від 17 грудня 2014 року по справі № 6-140цс14 та від 23 грудня 2015 року по справі № 6-327цс15. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] стала третім власником автомобіля після [PERSON], який без законних на те підстав продав спірний автомобіль, належний за рішенням суду [PERSON], та жодних перепон при оформленні реєстраційних документів на спірний автомобіль «Ford Fiesta Comfort» не виникало, а також, що відбулось за відплатним договором на підставі довідки-розрахунку, то суд дійшов висновку, що [PERSON] слід вважати добросовісним набувачем такого транспортного засобу, оскільки вона не знала та не могла знати, що такий автомобіль був нею придбаний в особи, яка до цього не мала права його відчужувати. В той же час суд встановив, що [PERSON] не мав законних підстав для відчуження після рішення суду від 21 травня 2014 року автомобіля «Ford Fiesta Comfort» н/з AH 3659 ЕІ, право власності на який було на той момент вже визнано судом саме за [PERSON] При цьому суд не бере до уваги доводи представника відповідачки, [PERSON], що [PERSON] не виконала свою частину рішення Апеляційного суду Донецької області від 21 травня 2014 року, не сплативши грошову суму компенсації на користь [PERSON], оскільки це є відповідальністю позивачки безпосередньо перед таким стягувачем, що жодного значення до належного виконання своїх обовязків саме [PERSON] щодо передання спірного автомобіля та всієї документації на нього безпосередньо [PERSON], на виконання такого рішення суду, - не має. Також суд не погоджується з позицією представника відповідачки в частині того, що [PERSON] ніколи не володіла спірним транспортним засобом та не була його власником, виходячи з таких міркувань. У ст. 346 ЦК визначено підстави для припинення права власності, однак вказано, що такий перелік не є вичерпним, бо право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Так зокрема на підставі ч. 3 ст. 372 ЦК в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суд враховує, що через набуття законної сили рішенням суду від 21 травня 2014 року про поділ спільного сумісного майна між подружжями [PERSON] та [PERSON] для [PERSON] право власності на автомобіль «Ford Fiesta Comfort» н/з AH 3659 ЕІ було припинено. На підставі ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Водночас в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] не мав на те законних підстав для продажу спірного транспортного засобу [PERSON], який згодом був декілька разів перепроданий, тобто [PERSON] свідомо розумів, що вже не є власником автомобіля «Ford Fiesta Comfort» н/з AH 3659 ЕІ, однак реалізував такий транспортний засіб поза волею справжнього власника, [PERSON] Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. При цьому жодних обмежень щодо виникнення права власності на підставі рішення суду на рухоме майно з моменту набуття таким рішенням суду законної сили положення діючого законодавства не містять. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» (в редакції на момент виникнення спору) державна реєстрація транспортного засобу полягала у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Однак суд зазначає, що з такою реєстрацією транспортних засобів за законодавством України не пов'язано виникнення у особи права власності, бо в разі набуття права на автомобілі за відповідним рішенням суду повинні застосовуватись загальні правила цивільного законодавства про перехід та виникнення права власності. При цьому в ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» зазначено, що власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Згідно із п. 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника, а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в уповноважених органах МВС, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою уповноваженого органу МВС про зняття транспортного засобу з обліку. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів, а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. З аналізу наведених правових норм вбачається, що проведення перереєстрації спірного автомобіля «Ford Fiesta Comfort» позивачкою можливо було лише при наявності у неї реєстраційних документів на такий транспортний засіб та після проведення безпосереднього огляду вказаного автомобіля. Враховуючи, що в судовому засіданні було встановлено, що усі документи на спірний автомобіль, як й сам транспортний засіб, знаходились фактично після ухвалення рішення саме у [PERSON], то позивачка була позбавлена можливості без волі на це [PERSON] зареєструвати за собою на виконання такого рішення суду автомобіль «Ford Fiesta Comfort» н/з AH 3659 ЕІ. На підставі переліченого суд дійшов висновку, що реєстрація транспортного засобу, як така, не впливає на факт виникнення або перехід права власності в особи на набутий нею автотранспортний засіб. Внаслідок же несвоєчасного переоформлення реєстраційних документів на придбаний транспортний засіб в особи у відповідних випадках може наставати адміністративна відповідальність за порушення умов переоформлення транспортного засобу, що однак не впливає на момент виникнення права власності у особи на автомобіль. Інші доводи сторони відповідачів суд не приймає до уваги, як такі, що не мають відношення до предмету розгляду справи. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що спірний автомобіль вибув із володіння [PERSON] поза її волею, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] придбала за відплатним договором автомобіль «Ford Fiesta Comfort», який натомість не було законних підстав відчужувати без згоди на це його фактичного власника, [PERSON], враховуючи, що такий автомобіль належав позивачці на підставі чинного рішення суду від 21 травня 2014 року. Внаслідок цього суд дійшов висновку, що позивачка має право витребувати спірний автомобіль у відповідачки на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК через те, що він вибув з володіння його власника, [PERSON], не з волі позивачки іншим шляхом, а саме: шляхом його незаконного відчуження [PERSON] Враховуючи перелічене, відповідачка, [PERSON], за ст. 330 ЦК не набула право власності на спірний автомобіль. Зважаючи на наведені висновки, суд вважає, що слід задовольнити позов [PERSON] шляхом витребування із незаконного чужого володіння [PERSON] належний позивачці легковий автомобіль [NUMBER], шасі № WFOHXXGAJH8K62489, 2008 року випуску, передавши його [PERSON] для реалізації позивачкою свого права власності на таке рухоме майно. Таким чином суд дійшов висновку про можливість захисту порушених прав власності позивачки на автотранспортний засіб, що вибув з володіння останньої поза її волею. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому за ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Враховуючи, що при поданні до суду позову [PERSON] була звільнена від сплати судового збору, то з відповідачки підлягає стягненню на користь держави судовий збір за вимоги майнового характеру, що вбачається з п. 15, 16 Постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», тобто в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved