Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

позивач звернулася в суд із зустрічним позовом до відповідача про скасування земельного сервітуту [PERSON] щодо права користування належної [PERSON] на праві власності частини земельної ділянки з кадастровим номером 4610160300:07:002:0014, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером 4610160300:07:002:0014, що розташована за адресою: [ADDRESS] , разом з тим, відповідачу на праві власності належить суміжна земельна ділянка з кадастровим номером 4610160300:07:002:0394, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач стверджує про обтяження її земельної ділянки сервітутом з правом проходу та проїзду. При цьому, між сторонами не укладалось договору про встановлення земельного сервітуту, відсутній закон, заповіт та рішення суду про встановлення такого сервітуту. Крім того, технічна документація, в якій як вказує відповідач наявна інформація про наявність сервітуту, не є правовстановлюючим документом. Фактично, правова підстава використання відповідачем її частини земельної ділянки відсутня, внаслідок чого в судовому порядку просить скасувати згаданий вище сервітут. Правом на подання відзиву відповідач не скористалась. Первинно, а саме 01.11.2019 року до суду була подана позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.11.2019 року, позовну заяву залишено без руху. Після усунення недоліків, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.11.2019 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Під час розгляду справи [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про скасування сервітуту. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 12.05.2020 року, зустрічний позов залишено без руху, а після усунення недоліків ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 30.11.2020 року, прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та одночасно у відповідності до вимог ч.4 ст.193 ЦПК України суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті, суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.02.2021 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. З огляду на неодноразові неявки сторони позивача за первісним позовом, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 18.11.2021 року, такий позов залишено без розгляду та продовжено розгляд справи за первісним позовом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В останнє судове засідання позивач та її представник не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Під час виступу із вступним словом представник позивача в судовому засіданні 21.04.2021 року висловився про підтримання зустрічних позовних вимог. Відповідач та її представник в останнє судове засідання також не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник відповідача скерувала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі. При цьому, під час виступу із вступним словом в судовому засіданні 21.04.2021 року проти обґрунтованості зустрічного позову заперечила. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. З огляду на те, що сторонам була забезпечена можливість ефективно представляти свою справу в суді і сторони такою можливістю скористались та надали пояснення, враховуючи строки розгляду справи та систематичність неявок представника відповідача, суд вважає за можливе відхилити клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання та завершити розгляд справи у відсутності осіб, які не з`явились. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 20.12.2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.08.2002 року (т.1 а.с.15-16), позивач [PERSON] набула у власність земельну ділянку площею 0,0640 га за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору позивачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.150). Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 4610160300:07:002:0014. Відповідач [PERSON] відповідно до рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради № 336 від 20.10.1998 року є власником земельної ділянки площею 0,0568 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності відповідача на зазначену земельну ділянку підтверджується державним актом, копія якого долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.6). Вказані земельні ділянки є суміжними. Їхнє схематичне розташування відображено на плані земельної ділянки (т.1 а.с.28). Крім того, до матеріалів справи також долучено технічну документацію по переоформленню Державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] (т.1 а.с.7-23), де у відповідному розділі (т.1 а.с.22) вказується про встановлення земельного сервітуту на частину земельної ділянки шириною 3 м площею 44,7 кв.м., для надання власнику ділянки № 28 [PERSON] права проходу та проїзду. Про встановлення такого сервітуту також згадується у відповіді ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 31.03.2021 (т.1 а.с.234), яка надана на адвокатський запит представника відповідача. Відомості про наявність такого сервітуту отримані із згаданої вище технічної документації по переоформленню Державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] . Інших документів про встановлення земельного сервітуту не має. При цьому, у договорі купівлі-продажу від 29.08.2002 року на підставі якого [PERSON] набула право власності (п.4) вказано про те, що земельного сервітуту відносно земельної ділянки не має. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин, підстави позову та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту характеру порушеного права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Вперше право земельного сервітуту було передбачено у ЗК України 2001 року, який набрав чинності з 01.01.2002 року і який був чинним на момент придбання позивачем [PERSON] земельної ділянки, відносно якої, як зазначається в технічній документації, встановлений земельний сервітут. Відповідно до статті 98 ЗК України 2001 року (тут і надалі в редакції, чинній на момент придбання позивачем [PERSON] земельної ділянки), право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Порядок встановлення земельних сервітутів визначений у статті 100 ЗК України 2001 року. Так, згідно частини другої цієї статті земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. При цьому, право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку (частина третя статті 100 ЗК України 2001 року). Згідно частини першої статті 101 ЗК України 2001 року дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що земельний сервітут, як обмежене речове право відносно чужого майна встановлюється виключно з підстав, визначених законом і виникає це право лише після його державної реєстрації. Однак, у справі яка розглядається, відсутні домовленість чи рішення суду про встановлення земельного сервітуту, а також таке право не реєструвалось у встановленому законом порядку, внаслідок чого відсутні підстави для висновку про виникнення у відповідача [PERSON] права земельного сервітуту. В даному випадку суд не приймає до уваги дані технічної документації, в яких містяться відомості про встановлення земельного сервітуту, оскільки самі по собі такі дані не можуть заміняти собою домовленість сторін або ж відповідне рішення суду про встановлення земельного сервітуту. З цих же підстав суд не приймає до уваги інформацію про встановлення земельного сервітуту, яка міститься в акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки (т.1 а.с.24). Отже, скасування права земельного сервітуту, відносно якого відсутні відомості про виникнення такого права не є належним способом захисту, оскільки не відповідає характеру порушеного права, що в свою чергу виключає можливість задоволення позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавала. Крім того, відповідач не навела попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed