Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просила щодо наступного. 1.Визначити місце проживання малолітнього [PERSON], народженого [INFO] року - з позивачем (матір»ю) за адресою: [ADDRESS] 2.Визначити участь відповідача у вихованні малолітнього сина [PERSON], народженого [INFO] року за графіком у дні, визначені позивачем (без зазначення року та з посиланням на додаткову згоду сторін). Треті особи у справі: Служба у справах дітей та сім»ї Бориспільської районної державної адміністрації Київської області; Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. В обгрунтування позовних вимог, позивач зокрема зазначила наступне. Сторони разом з їх сином - [PERSON], [INFO] проживають в [ADDRESS], проте, позивач збирається в подальшому разом з вказаною дитиною проживати окремо від відповідача за адресою: [ADDRESS], оскільки відповідач погрожував позивачу, що забере вказану дитину собі. У письмовій заяві представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У письмовій заяві Орган опіки і піклування покладався на розсуд суду, не надавши письмового висновку щодо розв'язання спору, а також акту обстеження умов проживання дитини, батьків. Проаналізувавши наведені дані, матеріали цивільної справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини, та вважає, що у задоволенні позову належить відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Сторони разом з їх сином - [PERSON], [INFO] проживають в [ADDRESS]. Згідно зі ст.153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.157 Сімейного Кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно з положеннями ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» - батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Проте, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи також регламентовані ЦПК України принципи змагальності (ст.12 ЦПК України) та диспозитивності (ст.13 ЦПК України), суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, зокрема оскільки: - недоведеними є обставини щодо наявності належних умов проживання для вказаної дитини за адресою: [ADDRESS] (при цьому, позивачем не було заявлено клопотання щодо витребування вказаних документів, зокрема, від третьої особи, а також не надано доказів щодо самостійного звернення, зокрема до третьої особи з вимогою щодо надання відповідних даних), а отже зворотні твердження сторони позивача є огульними та такими, що не підтверджені жодними доказами, при цьому, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України - доказування не може грунтуватися на припущеннях; - недоведеними є обставини щодо того, що позивач на даний час має передбачене законом право проживати за адресою: [ADDRESS] (щодо належності вказаного будинку), а також, що позивач має передбачене законом право надати (забезпечити) вказаній дитині відповідне право (речове) проживання за вказаною адресою, а отже відповідні твердження сторони позивача є огульними та такими, що не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, при цьому, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України - доказування не може грунтуватися на припущеннях; - недоведеними є обставини щодо того, що відповідач погрожував позивачу, що забере вказану дитину собі (як і щодо наявності вищевказаного спору), а отже відповідні твердження сторони позивача є огульними (без зазначення дати таких погроз та відповідної адреси, на яку відповідач міг би забрати вказану дитину (за умови фактичного проживання сторін за однією адресою) та такими, що не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, при цьому, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України - доказування не може грунтуватися на припущеннях. При цьому, ч.7 ст.81 ЦПК України імперативно регламентовано, що суд не може збирати докази з власної ініціативи. При цьому, відповідно до положень ст.81 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає, що решта позовних вимог є похідною від вищевказаної першої вимоги, крім того, стороною позивача не обгрунтовано звернення до суду з вказаною рештою вимог, заявлених фактично щодо реалізації прав (інтересів) відповідача (на його користь), при цьому, відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, у задоволенні позову належить відмовити у повному обсязі, у зв»язку з недоведенням стороною позивача наявності обставин, які визначені останнім у підставах щодо вказаних позовних вимог. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд вважає, що судові витрати по справі у виді судового збору належить зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed