Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-23 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача про виселення, посилаючись на те, що 22 січня 1983 року на склад сім'ї з п'яти осіб на підставі Ордеру № 6995, була надана трикімнатна квартира [ADDRESS]. 13 березня 2008 року позивачем було приватизовано в даній квартирі одну кімнату площею 23,4 кв. м. В казаній квартирі на момент подачі позову проживають, позивач, відповідач, та треті особи [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідач зловживає спиртними напоями, створює сварки, бійки. Вважає, що така поведінка відповідача робить не можливим проживання її в даній квартирі, а також те, що він проживає в ній без взаємної згоди, тому підлягає виселенню. В судовому засіданні позивач та її адвокат позовні вимоги підтримали та просили виселити відповідача з квартири [ADDRESS] Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що він постійно проживає та зареєстрований в [ADDRESS] Третя особа [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги позивача підтримав та просив їх задоволити. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з'явилась, причини неявки суду не відомі, про день та час розгляду справи, була повідомлена належним чином. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечувала. Суд, заслухавши пояснення сторін, думку адвоката, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 22 січня 1983 року позивачу був виданий Ордер № 6995 на склад сім'ї з п'яти осіб, а саме на її сина [PERSON], дочку [PERSON], та [PERSON])., внучку [PERSON], [PERSON] та надано трикімнатну квартиру [ADDRESS]. 13 березня 2008 року позивачем було приватизовано одну кімнату площею 23,4 кв. м., що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САВ № 882778 від 12 березня 2008 року. Як вбачається з Довідки Комунального підприємства «Соснівська служба утримання будинків» за № 2041 від 19 травня 2012 року в даній спірній квартирі зареєстрована позивач та третя особа - син [PERSON], який фактично в спірній квартирі не проживає, а проживає разом із сім'єю в іншому житловому приміщенні. Між сторонами склався порядок користування даною квартирою, в належній за Свідоцтвом про право власності проживає позивач, в другій кімнаті внучка позивача по справі третя особа [PERSON] з малолітнім сином, в третій кімнаті [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що позивач не одноразово зверталась до органів внутрішніх справ та прокуратури міста Черкаси, щодо неправомірних дій на її думку дочки [PERSON] та співмешканця [PERSON], проте, за результатами перевірок винесені постанови Соснівського РВ УМВС України від 19 листопада 2012 року та 31 серпня 2013 року про відмову в порушенні кримінальної справи та відповідно до Висновку про результати перевірки по матеріалам від 08 лютого 2012 року, вбачається, що між сторонами відбуваються сварки з приводу спільного проживання. Частина 1 Ст. я 116 Житлового кодексу встановлює, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Суд розцінює критично посилання позивача на те, що відповідач [PERSON] постійно проживає в даній квартирі та самоправно зайняв житлове приміщення. Крім того з пояснення свідків та третьої особи [PERSON] було встановлено, що відповідач є її знайомим, та періодично знаходиться в її помешканні. Сам відповідач постійно проживає в [ADDRESS] Згідно Акту складеного мешканцями під'їзду № 3 в будинку по [ADDRESS] в місті Черкаси, вбачається, що в даній квартирі проживають постійно позивач, треті особи [PERSON] та її малолітня дитина і [PERSON] Відповідач [PERSON] лише інколи приїжджає до [PERSON] Жодних дій зі сторони відповідача до позивача сусідами не було зафіксовано, тим більше відповідача характеризують з позитивного боку. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених вимог. Крім того, виходячи з позицій ст. 3 ЦПК України позивач має довести порушення відповідачем своїх прав, що обґрунтовує можливість його звернення до суду. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести в суді ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких умов суд розглядав справу в межах перевірки обґрунтованості та доведення таких тверджень позивача. Ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Частиною 3 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Суд вважає, що позивач не навела переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення правил співжиття, а встановлено, що між сторонами по справі а саме між позивачем та третьої особою [PERSON] виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для виселення відповідача [PERSON] Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані та не підтверджені належними доказами стосовно самовільного зайняття та проживання відповідача в квартирі за № , в зв'язку з чим - задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed