Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що з 21 листопада 2009 року по 04 липня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ними за спільні кошти було придбано предмети господарського побуту, здійснювався ремонт у придбаній ними квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS], а також було придбано автомобіль марки «Nissan Tiida» 2010 року випуску вартістю 214600 гривень, який перебуває у користуванні відповідача. Для придбання зазначеної квартири ними з спільних коштів було внесено завдаток у розмірі 19 000 доларів США, що еквівалентно 419 397 гривень. Крім того, було придбано меблі та інтер'єр, а саме: шафу Largo - PSZF3D\\21\\16-венге/Sibu вартістю 2900 гривень, два комоди Doors вартістю 774 гривень та 766 гривень відповідно, холодильник LG вартістю 9548 гривень, плиту комбіновану Hansa вартістю 3900 гривень, витрину Ясень Like вартістю 3568 гривень, шафу під телевізор Ясень Like вартістю 617 гривень, дзеркало Doors вартістю 599 гривень, стелаж навісний Doors вартістю 529 гривень, шафу під телевізор Ясень Like вартістю 999 гривень, витрину підвісну Ясень Like вартістю 1699 гривень, полицю Ясень Like вартістю 598 гривень, комод Венге/дуб мілано РЕ-СЕТ вартістю 1521 гривень, матрац БРВ вартістю 879 гривень, камеру Sony вартістю 6038 гривень, мікрохвильову піч LG вартістю 2042 гривень, зволожувач повітря вартістю 843 гривень, диван Юрмала вартістю 5900 гривень, кондиціонер вартістю 3500 гривень, шафу-купе вартістю 8200 гривень, журнальний стіл-трансформер вартістю 1000 гривень, килим вартістю 700 гривень, двоспальне ліжко Doors - 2027 гривень, нічник вартістю 376 гривень, тумбу під телевізор скляну вартістю 1200 гривень, телевізор LG вартістю 4500 гривень, ДВД-акустичну систему вартістю 2500 гривень, пральну машину LG вартістю 3600 гривень, пилосос миючий «Zelmer» вартістю 3248 гривень, диван розкладний вартістю 1999 гривень, кухонний гарнітур вартістю 2929 гривень, стіл обідній скляний вартістю 1400 гривень, два стільці вартістю 780 гривень, штори на кухню та 2 кімнати у кількості 5 штук вартістю 9660 гривень. Загальна вартість придбаного майна становить 735336 гривень. Оскільки відповідач в даний час перешкоджає її проживанню в квартирі та користуванню цим майном, просила суд розділити спільно набуте ними під час шлюбу майно, виділивши все майно та автомобіль відповідачу, а відповідача зобов'язати виплати їй компенсацію вартості 1\\2 частки майна в розмірі 152 969,50 гривень, 1\\2 частки суми завдатку за квартиру в сумі 9500 доларів США, що в еквіваленті становить 206 698 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 1350 гривень, судові витрати в сумі 3428 гривень. В суді позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування позову зазначила, що під час шлюбу з відповідачем було придбане майно, визначене в позовній заяві, яке вона просить все залишити відповідачу, а на її користь з відповідача стягнути компенсацію 1\\2 частки вартості цього майна. Стосовно меблів, предметів побуту, техніки та інтер'єру зазначила, що все залишилось в квартирі після того, як вона передала ключі відповідачу. Документів на придбання цього майна, окрім тих, що залучені до позовної заяви, в неї не має, вартість майна вона визначала виходячи з вартості майна на час придбання, доказів на підтвердження наявності цього майна суду не надала. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору, в суді підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі договору, в суді проти задоволення позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив, що стосовно компенсації 1\\2 частки завдатку, то ця частина позовних вимог є безпідставною та необґрунтованою, оскільки оригіналу договору завдатку суду не надано, а надані дві ксерокопії договору від однієї дати із різним змістом, а тому такий доказ є неналежним та недопустимим. Крім того, договір купівлі-продажу квартири укладався не з відповідачем, а з [PERSON], а тому вважати, що завдаток був внесений за рахунок спільних коштів подружжя, не має. Стосовно автомобіля «Nissan Tiida» то цей автомобіль був проданий, його вартість на момент продажу становила 95000 гривень, а тому вимоги позивача про стягнення у 2016 році компенсації вартості цього автомобіля на момент придбання є безпідставними. Стосовно іншого майна (предметів побуту, техніки, меблів), зазначеного в позовній заяві, то позивачем не доведено як факту придбання цього майна, так і його вартість на момент розподілу. Крім того, частина цього майна - мікрохвильова піч, відеокамера, зволожувач повітря, телевізор, фактично знаходиться у позивача та вона ним користується. Позивач не довела в суді, що відповідач перешкоджає користуванню нею спільним майном. Напроти, відповідач згодний фактично розділити спільно набуте майно, а тому вимоги про стягнення грошової компенсації без визначення дійсної вартості цього майна на момент розподілу є безпідставними та не ґрунтуються на законі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2009 року. Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 04 липня 2014 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.93) Як слід з роз'яснень, викладених в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Пунктом 22 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст..372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної її вартості на час розгляду справи. Ст.368 ч.3 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст..60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За положеннями ст..71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ним в натурі. З роз'яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2997 року, слід, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно набутого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. За ст..57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст..59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом під час розгляду справи, під час шлюбу сторонами було придбано автомобіль «Nissan Tiida», 2010 року випуску, вартістю 165 200 гривень, частина яких 49600 гривень було сплачено як перший внесок готівкою, а решта - 115 600 гривень - за рахунок кредитних коштів на підставі кредитного договору №5229-015/10Р від 13 грудня 2010 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Правекс-банк» (а.с.11-45). Транспортний засіб було оформлено на ім'я відповідача [PERSON], а позивач [PERSON] виступила поручителем за кредитним зобов'язанням [PERSON] перед банком за кредитним договором від 13.12.2010 року. Кредит було погашено в повному обсязі. При цьому, суд зазначає, що визначена позивачем в позовній заяві вартість придбаного автомобіля ( 214600 гривень) не відповідає наданим нею ж документам на підтвердження факту придбання цього авто. На теперішній час автомобіль знято з обліку та продано, що підтверджується відомостями з облікової картки №36796446 від 14.03.2014 року, та на момент продажу дійсна ринкова вартість транспортного засобу становила 95 000 гривень, що підтверджується відповідною довідкою-рахунком від 01 квітня 2014 року. (а.с.193) Таким чином, оскільки автомобіль є неподільною річчю, в даний час він відчужений та встановити його дійсну ринкову вартість на момент винесення рішення не надається можливим, а тому суд визначає грошову компенсацію позивачеві 1\\2 частки його вартості, виходячи з вартості транспортного засобу на момент відчуження, що підтверджується відповідною довідкою-рахунком від 01.04.2014 року. Взяти до уваги вартість транспортного засобу на момент його придбання в 2010 році та з цієї вартості визначити грошовий вираз часток сторін на момент ухвалення рішення у 2016 році суд не може, оскільки вартість будь-якого автомобіля в процесі експлуатації з часом поступово зменшується і не може відповідати первісній ціні. До того ж, представник відповідача не погодився в суді із визначеною позивачем вартістю автомобіля, а інших належних та допустимих доказів на підтвердження вартості автомобіля на момент вирішення судом спору всупереч вимог ст..60 ЦПК України позивачем та його представником суду не надано. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення компенсації вартості ? частки автомобіля, придбаного під час шлюбу подружжям, суд задовольняє частково та стягує на користь позивача з відповідача половину вартості автомобіля на момент його реалізації - 47 500 гривень (1\\2 частка від 95 000 гривень). Стосовно вимог про стягнення 1\\2 частки завдатку, внесеного в рахунок купівлі-продажу квартири, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки по-перше, відповідно до ч.1 ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником в рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений 27 червня 2012 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON]. Згідно договору купівлі-продажу від 27.06.2012 року, квартиру [PERSON] придбано за 156000 гривень, які вона продавцю сплатила повністю. На момент продажу продавець стверджував, що зазначена квартира не перебуває під забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена,… відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами,… треті особи не мають прав на квартиру. (а.с.191) Договір ніким не оскаржений, в судовому порядку не визнаний недійсним, а тому на даний час він є чинним та підтверджує право власності [PERSON] на цю квартиру. Позивач [PERSON] чи відповідач [PERSON] не є сторонами у даному договорі купівлі-продажу, а тому підстав вважати, що грошова сума, про сплату якої посилається позивач, є завдатком в рахунок платежів за укладеним в подальшому договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], у суду не має. До того, ж в судовому засіданні не доведено, за рахунок чиїх коштів передавалась грошова сума [PERSON] та не спростовано того, що відповідач міг діяти за дорученням покупця квартири. По-друге, надані позивачем дві ксерокопії договору завдатку від однієї дати - 27 червня 2012 року містять різний зміст, оригіналів суду не надано, до того ж позивач посилалась в позовній заяві на те, що завдаток був переданий в сумі 19000 доларів США, а в наданих суду ксерокопіях зазначено 10000 доларів США та визначено ціну квартири - 43000 доларів США, яка не відповідає ціні, зазначеній у договорі купівлі-продажу (а.с.46, 47) За таких обставин, суд не приймає як належний та допустимий доказ дві ксерокопії договору завдатку від однієї дати 27.06.2012 року, та вважає, що вимоги в частині стягнення компенсації 1\\2 частки завдатку є не обґрунтованими, недоведеними, а тому у цій частині у задоволенні позовних вимог відмовляє. Вирішуючи питання позов в частині вимог про виділення відповідачеві меблів, побутової техніки тощо та стягнення компенсації вартості цього майна, то в цій частині суд у задоволенні позовних вимог відмовляє, оскільки вони є недоведеними. За правилами ч.1 ст.71 СК України майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо чоловік та дружина не домовились про розподіл, спір вирішується судом. Позивач категорично не згодна на поділ цього майна в натурі та вимагала грошової компенсації за все майно, придбане під час шлюбу, визначивши вартість цього майна на час його придбання. Позивачем до позову частково надані гарантійні талони без зазначення прізвища покупця та штампу торгової організації, копії чеків на придбання меблів та штор, в обґрунтування вартості цього майна на даний час. Однак представник відповідача не погодився із цим, посилаючись на те, що на даний час дійсна вартість цього майна є нижчою та, оскільки позивачем поставлене питання саме про стягнення грошової компенсації, на неї законом покладений обов'язок доведення перед судом дійсної вартості всього майна на момент розподілу. Крім того, стягнення компенсації можливе лише у разі неможливості поділу, а відповідач не заперечує проти поділу майна в натурі. Також посилався на недоведеність наявності цього майна. Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачу та її представнику в судовому засіданні неодноразово роз'яснювались положення ст..ст.10, 11, 57-60 ЦПК України та роз'яснювалось право заявити клопотання про призначення товарознавчої експертизи, від чого вони категорично відмовились. Клопотання про опис майна, яке заходиться в квартирі, ними також не заявлено. За таких обставин, вартість майна, за яке позивач вимагала грошової компенсації з відповідача, ґрунтується на її припущеннях та доказів на підтвердження дійсної ринкової вартості цього майна на момент розподілу суду не надано, як і не надано доказів на придбання деякого майна, зокрема шафи під телевізор Ясень Like вартістю 999 гривень, витрини підвісної Ясень Like вартістю 1699 гривень, полиці Ясень Like вартістю 598 гривень, холодильника LG вартістю 9548 гривень, кондиціонеру вартістю 3500 гривень, шафи-купе вартістю 8200 гривень, журнального стола-трансформера вартістю 1000 гривень, килима , телевізора LG та іншого. У зв?язку із цим, ці позовні вимоги суд визнає недоведеними та у задоволенні позову в цій частині відмовляє. Виходячи з всього вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - лише в частині стягнення компенсації 1\\2 частки вартості автомобіля, придбаного під час шлюбу, в сумі 47500 гривень. В решті - позовні вимоги є безпідставними, не ґрунтуються на законі, не доведені належними доказами, а тому у їх задоволенні суд відмовляє. Дійшовши висновку про часткове задоволення позову, суд стягує судові витрати з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених вимог, а саме стягненню підлягає 475 гривень. Витрати на правову допомогу суд вважає не доведеними, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження несення цих витрат. Надані позивачем ксерокопії квитанцій до прибуткового касового ордеру №73 від 07 березня 2014 року на суму 600 гривень, №66 від 05 березня 2014 року на суму 250 гривень, №84 від 19 березня 2014 року на суму 200 гривень, №92 від 21 березня 2014 року на суму 300 гривень, не свідчать про те, що правова допомога їй надавалась в межах даної цивільної справи. [PERSON] виступала позивачем у справах про розірвання шлюбу, про надання дозволу на тимчасове вивезення дитини за кордон, двічі - про розподіл майна, і всі ці справи розглядались Приморським районним судом м.Маріуполя в 2014-2015 роках. При цьому, в межах якого позову (поданого в 2014 чи в 2015 році) була надана така допомога та в чому вона полягала, суду не приведено, як і не надано доказів на підтвердження факту надання такої правової допомоги, її обсягу та витраченого часу, для того, щоб суд мав можливість перевірити граничний розмір відшкодування витрат на правову допомогу відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Таким чином, у стягненні витрат на правову допомогу в сумі 1350 гривень суд відмовляє за недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial