Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позов в якому просила визнати за нею за набувальною давністю право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог заначила, що з 24.02.1995 вона зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] . Разом із нею проживає її онук [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає в квартирі з 31.01.2008 року. За цією адресою разом з ними проживала [PERSON] , яка померла [INFO] , яка була власником квартири. Після смерті [PERSON] ніхто не успадкував даного об`єкта нерухомості, а тому на теперішній час квартира не має власника. Таким чином, починаючи з 1997 року, після смерті власника, вона проживає у квартирі, добросовісно за нею слідкує, здійснює поточний та капітальний ремонт, систематично сплачую комунальні платежі. З 1997 року і по даний час вона добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується даною квартирою. Нею виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, який визнано як окремий об`єкт нерухомого майна і може бути об`єктом цивільних прав. Право власності на житловий будинок не зареєстровано. З 1997 року по даний час спадкоємці не з`явилися, жодних претензій від будь - яких осіб, що вона незаконно проживає в житловому будинку не надходило. Враховуючи, що вона добросовісно володіє вказаним майном, то вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю. Ухвалою суду від 04.01.2021 провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.01.2021 підготовче засідання у справі закрито та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кучер Г.М. заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник відповідача - Козятинської міської ради Вінницької області, в судове засідання не з`явивя, однак від міського голови Т.М. Єрмолаєвої надійшла заява про слухання справи у відсутність їхнього представника, заявлені вимоги визнає в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він з позивачем перебувають у родинних відносинах, а саме [PERSON] є його бабусею. Власником квартири [ADDRESS] була [PERSON] , яка померла в 1997 році. Разом з нею з 1995 року була зареєстрована та проживала його бабуся - позивач [PERSON] , яка й на даний час є зареєстрованою за такою адресою. [PERSON] здійснювала догляд за [PERSON] .. У квартирі також був зареєстрований [PERSON] , який також є онуком [PERSON] , його двоюрідним братом, сином його тітки (дочки [PERSON] ). Він у вказаній квартирі зареєструвався в 2008 році. До того жив разом з батьками у тому самому будинку, у квартирі, що знаходиться поверхом вище. Приблизно з 2008-2009 року він переїхав жити у квартиру покійної [PERSON] , а його бубуся - [PERSON] з того часу як він посилився у цій квартирі, переїхала у сусідній будинок до своєї дочки - тітки [PERSON] , оскільки по віку вже потребувала догляду зі сторони інших осіб. Він же продовжує проживати разом зі своєю сім`єю на даний час у цій квартирі. Позивач же фактично проживає у іншому місці - у будинку напроти, з часу його переїзду до квартири [PERSON] .. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що живе у квартирі у сусідньому під`зді. Знайома із [PERSON] , хорошої думки про неї. Вказала, що [PERSON] проживає за вказаною адресою. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до ордера № 38 серії 18 від 01 серпня 1985 року, виданого виконавчим комітетом Козятинської міської ради, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Із домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у квартирі [ADDRESS] на ім`я [PERSON] вбачається, що зареєстрованою, крім інших, за вказаною адресою з 24.02.1995 значиться позивач - [PERSON] . Відповідно до копії паспорта [PERSON] вона зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . За змістом звіту про оцінку майна - вказану квартиру його замовником є [PERSON] .Також вн є замовником технчної документації на таку квартиру ( технічний паспорт видано 25.02.2020). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за параметрами запиту щодо [PERSON] (дата смерті [INFO] ) інформація відсутня. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відомості у вказаних реєстрах щодо зазначеної квартири відсутні. Відповідно до довідки про склад сім`ї [PERSON] інших осіб не зазначено. За змістом довідки, виданої [PERSON] , разом з нею зареєстровано місце проживання [PERSON] у вказаній квартирі. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності ( постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18). У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю виходить з положень статтей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 вказаної Постанови). З огляду на вищевикладене слідує висновок про те, що володіння позивача квартирою, що належала померлій [INFO] [PERSON] , не може вважатися добросовісним, оскільки на момент заволодіння таким майном померлої позивач знала про відсутність у неї підстав вважати, що на таке майно у неї може виникати право власності . Так, вона була прописана у вказаній квартирі за згодою [PERSON] , знала, що остання є власником квартири, а отже у момент фактичного отримання права користування квартирою та у момент фактичного заволодіння нею після смерті [PERSON] [PERSON] знала про те, що у майна є власник і можуть бути спадкоємці на це майно. А отже добросовісність володіння майном позивачем доведена не була, оскільки не доведено, що у момент заволодіння ним позивач вважала, що набуває його на правовій основі, беззаперечно вважаючи його належним саме їй . При цьому доводи позивача про відкритість користування квартирою, здійснення догляду за нею та сплату комунальних послуг не вказують саме про добросовісність заволодіння. Крім того, щодо доводів позивача про безперервність володіння більше 10 років вказаною квартирою суд зазначає таке. Так, давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Проте, позивачем не надано суду доказів того, що вона безперервно 10 років володіє квартирою [ADDRESS] . Натомість свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позивач фактично за вказаною адресою не проживає, а проживає по - сусідству разом зі своєю дочкою вже тривалий час - а саме з моменту його переїзду у таку квартиру , тобто відсутня у такій квартирі близько десяти років. Отже, безперервність володіння об`єктом нерухомості протягом строку, визначеного законом, позивачем також не доведена. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки не знайшли підтвердження ті обставини, на які, як на підставу своїх вимог, посилалась позивач [PERSON] .. Судові витрати слід залишити фактично понесеними за позивачем, у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed