Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, по якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 38000 дол. США, що еквівалентно становить 995 980 грн.; судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 9 989,20 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 25 000 грн. Мотивує вимоги тим, що позивач надав відповідачу позику у розмірі 20 000 дол. США відповідно до розписки від 30.04.2013 року з кінцевим строком повернення до 25.12.2013 року, який потім продовжено до 01.09.2014 року про що зазначено в розписці. Позивачем в позові зазначено, що частину позики в розмірі 2000 дол. США відповідачем було їй повернуто 05.09.2017 року. 12.12.2017 року між сторонами було укладено ще один договір позики на суму 20 000 дол. США з кінцевим терміном повернення до 31.12.2018 року. Враховуючи, що в обумовлені строки позика не була повернута, тому позивач вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення боргу. По справі відкрито провадження, встановлений загальний порядок розгляду справи. Позивач по справі до судового засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення якого повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач та його представник до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення якого повідомлені належним чином. Надали до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просив відмовити, та заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позики, наданої за розпискою від 30.04.2013 року з кінцевим строком повернення боргу до 01.09.2014 року. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року усправі №361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Матерілами справи встановлено, що 30.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в розмірі 20 000 дол. США з кінцевим строком повернення до 25.12.2013 року, про що [PERSON] було складено розписку. В подальшому строк повернення грошових коштів було продовжено до 01.09.2014 року, про що зроблено запис у вищезазначеній розписці. 12.12.2017 року між сторонами укладено ще один договір позики на суму 20000 дол. США з кінцевим строком повернення до 31.12.2018 року, про що [PERSON] було складено розписку. Позивач, посилаючись не те, що відповідачем за розпискою від 30.04.2013 року їй було повернуто лише 2000 дол. США 05.09.2017 року звернулась до суду із даним позовом про стягнення суми боргу в розмірі 38 000 дол. США. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Згідно правового висновку, зробленого у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми у борг позичальнику. Досліджуючи боргову розписку, судом виявлена справжня правова природа укладених договорів позики. Отже, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується розписками від 30.04.2013 року та від 12.12.2017 року. В порядку п.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Оригінал розписок знаходиться у позивача, який суд оглянув в судовому засіданні. Як зазначає позивач, до теперішнього часу кошти в розмірі 38 000 доларів США повернуто не було. Суду не надані належні, допустимі та достатні докази, що грошові кошти були повернуті позивачу. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи позивач має право вимагати повернення боргу в судовому порядку, яке реалізував, звернувшись до суду. Таким чином суд вважає вимогу про стягнення заборгованості за розпискою від 12.12.2017 року, укладену сторонами на суму 20000 дол. США законною, обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, що на день постановлення рішення еквівалентно становить ( 20 000* 27,14) 542 800 грн.. Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Враховучи наведене вище, суд звертає увагу на те, що кінцевим терміном виконання зобов`язання за розпискою від 30.04.2013 року є 01.09.2014 року, при цьому не бере до уваги посилання позивача на те, що 05.09.2017 року відповідачем було повернуто суму в розмірі 2000 дол. США, оскільки документальні підтвердження даного факту відсутні. Так представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності до виконання зобов`язання за розпискою від 30.04.2013 року, посилаючись на те, що строк виконання зобов`язання встановлено до 01.09.2014 року, а позов до суду подано 02.07.2019 року, тобто строк позовної давності сплив 01.09.2017 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином в задоволенні вимоги про стягнення 18 000 дол. США за борговою розпискою від 30.04.2013 року суд вважає за необхідне відмовити, застосувавши наслідки спливу строку позовної давності. Крім того позивач просить також стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору в розмірі 9989,20 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 25 000 грн., про що представником позивача 16.03.2021 року надано письмову заяву. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.8, ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. З наведеного вище суд вважає за можливе стягнути судовий збір пропорційно задоволеній частині вимог. Оскільки позивач приймає участь у справі не самостійно, а шляхом залучення представника - адвоката, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у разі задоволення позову. За правилами ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивач просить стягнути на її користь також витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 25000 грн.. На підтвердження понесених витрат надано до суду квитанцію до прибуткового касового ордеру №12/19 від 15.03.2021 року, угоду на надання правової допомоги та додаток до договору №12/19-д від 01.07.2019 року. Суд вважає, що визначений адвокатом розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт(наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт за понад рік розгляду справи у суді; ціною позову та значенням справи для сторони, сплатою судових зборів, тому суд дійшов висновку, враховуючи те, що позов задоовлено частково стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн., як це зазначено позивачем в позові. З наведеного вище, суд вважає позов законним, обгрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити частково. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial