Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до Жовтоводського міського суду із позовом та просить постановити судове рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] (колишня вул. Будьонного) в м. Жовті Води Дніпропетровської області. Позивач в судовому засіданні 28.03.2016 року позов підтримала та просила його задовольнити, пізніше позивач звернулась до суду із письмовою заявою про закінчення розгляду справи у її відсутності. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач, спочатку у позові, а потім і в судовому засіданні посилалася на те, що вона з 1991 року по 2010 рік перебувала у шлюбі з відповідачем, але їх подружнє життя не склалось і рішенням Жовтоводського міського суду від 02 грудня 2010 шлюб між ними було розірвано. З 2012 року відповідач більше не проживає у квартирі за адресою [ADDRESS], участі в утриманні житла не бере, але фактично прописаний там. Вона є власницею цього житла, але не має можливості на свій розсуд вчиняти правочини із цією нерухомістю, оскільки в квартирі зареєстрований відповідач. Посилаючись на те, що відповідач добровільно залишив спірне житлове приміщення, на те, що вона не чинила йому жодних перешкод у користуванні ним, із посиланням на ч. 2 ст. 405 ЦК України позивач просила її позов задовольнити. В подальшому позивач подала заяву про закінчення розгляду справи без її участі. Відповідач в судові засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином з урахуванням положень ч.5 ст.74 ЦПК України, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подав, заперечень щодо позову не надав. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що відповідач не з'явився у судове засідання без поважних причин. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Приписами ч.2\~ ст. 405 ЦК України\~ визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником квартири і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~ статтею 162 ЖК України\~ щодо плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги. Як встановлено в судовому засіданні із досліджених судом копії договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2001 року, посвідченого товарною біржею «Жовтоводська», технічним паспортом на спірну квартиру та рішенням Жовтоводського міського суду від 06 березня 2014 року [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] (колишня вул. Будьнного) в м. Жовті Води . (а.с.8-10,14) Із довідки ЖРЄУ №15 (а.с.6) вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрований, окрім позивача, [PERSON], відповідач по справі. Із пояснень позивача, які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні поясненнями свідків, встановлено, що вона з 1991 року по 2010 рік перебувала у шлюбі з відповідачем, але їх подружнє життя не склалось і рішенням Жовтоводського міського суду від 02 грудня 2010 шлюб між ними було розірвано. У шлюбі набули спірну квартиру та квартиру по вул. Франко в буд. 46. Після розірвання шлюбу відповідач деякий час проживав в квартирі по вул. Франко, а потім переїхав на постійне місце проживання до с. Ганнівка. З 2012 року відповідач більше не проживає у квартирі за адресою [ADDRESS], участі в утриманні житла не бере, але фактично прописаний там. З цього часу відповідач не несе жодних витрат по утриманню цього житла, наміру вселятися в квартиру не висловлював, будь-яких перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачу жоден із членів її родини не чинив. Обставини на які позивач посилається, як на підставу для задоволення своїх вимог знайшли своє обєктивне підтвердження поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків. Так, із пояснень свідка [PERSON], яка є сусідкою позивача із квартири [ADDRESS], вбачається, що вона близько 10 років знає сімю позивача і підтверджує, що відповідач після розлучення жив в м. Жовті Води по вул. Франко. Відповідач під час особистої розмови із нею повідомив їй, що сам залишив сімю, а квартиру залишив колишній дружині та дочці. Через деякий час вона дізналась від відповідача, що останній продав квартиру по вул. Франко та переїхав на постійне місце проживання в с. Ганнівку. Свідок [PERSON] пояснив суду, що живе по сусідству з позивачем за адресою [ADDRESS] близько 25 років. Також повідомив, що поруч з позивачем в спірній квартирі давно нікого не бачив, в тому числі і відповідача. Додав, що про факти перешкоджання позивачем відповідачу користуватися спірним житловим приміщенням йому нечого не відомо. Оскільки відповідач, не являючись власником житла, і членом сімї власника, не проживає і не користується квартирою 73 в будинку 78 по вул. М. Грушевського у місті Жовті Води, що належить позивачу на праві приватної власності більше року,\~а наявність реєстрації за вказаною адресою перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним останній житлом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані і підлягають задоволенню і [PERSON] має бути визнаний таким, що втратив право користування \~належним позивачу на праві приватної власності житловим приміщенням. При цьому, суд враховує, що обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу в користуванні квартирою, та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved