Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду і просить розірвати шлюб з відповідачем, мотивуючи тим, що відносини в сім'ї не склалися, вони втратили повагу та почуття один до одного, а отже подальше збереження сім»ї суперечило б їх інтересам. Також просить стягувати з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, мотивуючи тим, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини, яка проживає з нею та перебуває на її утриманні не надає. Позивач в судове засідання не з'явилась, але надала заяву в якій просить справу розглядати без її участі, заявлені вимоги підтримує, погоджується на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з»явився, але надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає. Суд, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 11 квітня 2013 року сторони зареєстрували шлюб, про що складено відповідний запис №24 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Овруцького районного управління юстиції у Житомирській області та мають сина [PERSON], [INFO] Дані факти підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ТП №101477 та копією свідоцтва про народження серії І-ТП №198100 (а.с.5,9). Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Згідно роз'яснень, що містяться в п.10 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, вживати заходів до примирення подружжя у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У відповідності до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається За правилами ч.2, ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. В судовому засіданні встановлено, що спільне життя у сторін не склалось, вони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами були завжди напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тобто фактично шлюб не існує, збереження сім`ї стало неможливим, а тому він підлягає розірванню, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на 1 дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В судовому засіданні встановлено, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, не надає. На підставі викладених обставин суд вважає, що стягнення аліментів для утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку, але не менше 30% (відсотків) встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця з відповідача буде відповідати вимогам справедливості та розумності. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК рішення суду в справі про стягнення аліментів підлягає обов'язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Позивачем сплачено судовий збір за розірвання шлюбу в сумі 640,00 грн., який відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача. Що стосується судового збору в частині позову про стягнення аліментів, то позивач звільнена від його сплати на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому у відповідності до ст.88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача в доход держави.

Outcome: approved