Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача на її користь індексацію заробітної плати за період квітень-грудень 2015 року в сумі 6743,51 грн. В обґрунтування зазначає, що 19.07.2007 року позивач прийнята відповідачем на роботу на посаду медичного реєстратора жіночого відділення КУ Токмацької ЦРЛ, що підтверджується копією трудової книжки. З 01.04.2015 року відповідач не проводить індексацію заробітної плати своїм працівникам, що він зобовязаний робити відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», абзацом 4 ст.18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії». 08.12.2015 року вона звернулась до відповідача з заявою про нарахування та виплату індексації заробітної плати, відповідач відмовив у нарахуванні та виплаті такої індексації, що підтверджується листом № 03/2382 від 21.12.2015 року. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та уточнила заявлені позовні вимоги, згідно яких просила стягнути на її користь індексацію заробітної плати в сумі 3193,91 грн. за період з квітня по листопад 2015 року згідно розрахунку Комунальної установи «Токмацька центральна районна лікарня». Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення, відповідно до яких позовні вимоги [PERSON] визнав в частині стягнення з Комунальної установи «Токмацька центральна районна лікарня» індексації заробітної плати за період з квітня 2015 року по листопад 2015 року включно в сумі 3193,91 грн. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Визнання відповідачем позову не порушує її чи інших осіб інтересів, не суперечить вимогам закону і тому приймається судом. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З 19.07.2007 року позивач працює у відповідача на посаді медичного реєстратора жіночого відділення КУ Токмацької ЦРЛ, що підтверджується копією трудової книжки. З 01.04.2015 року відповідач не проводить індексацію заробітної плати своїм працівникам, що він зобовязаний робити відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», абзацом 4 ст.18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії». 08.12.2015 року вона звернулась до відповідача з заявою про нарахування та виплату індексації заробітної плати, відповідач відмовив у нарахуванні та виплаті такої індексації, що підтверджується листом № 03/2382 від 21.12.2015 року. Відповідач надав суду розрахунок індексації заробітної плати позивача, відповідно до якого за квітень-листопад 2015 року вона становить: квітень 222,97 грн., травень 343,04 грн., червень 513,46 грн., липень 544,45 грн., серпень 299,44 грн., вересень 430,35 грн., жовтень 430,35 грн., листопад 409,85 грн., а всього 3193,91 грн. Зазначений розрахунок сторони не оспорюють, а тому у суду відсутні підстави визнавати його не допустимим та не належним доказом. Відповідно до ч. 5 ст. 95 КЗпП України і ст.33 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов'язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Таким чином, що індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв'язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов'язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Індексація заробітної плати працівників провадиться відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст.4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями. У рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 №9-рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Як вбачається з письмових пояснень відповідача, позивачу своєчасно та у повному обсязі не була виплачена індексація заробітної плати у зв'язку з відсутністю бюджетного фінансування лікарні на вказані цілі та не прийняттям Урядом України особливого порядку індексації грошових доходів населення на 2015 рік. Статтею 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», визначені джерела коштів на проведення індексації грошових доходів населення. Частиною 6 цієї статті зазначено, що проведення індексації грошових коштів доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загального обов'язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Пунктом 14 Прикінцевих положень цього Закону Кабінету Міністрів України доручено за результатами першого півріччя 2015 року та з урахуванням економічної ситуації затвердити порядок проведення індексації заробітної плати, грошового забезпечення, пенсійних та соціальних виплат. Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» також зобов'язано Кабінет Міністрів України затвердити особливий порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на 2015 рік. Проте рішення про затвердження особливого порядку індексації до цього часу не прийнято. Аналіз наведених нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації працівників бюджетних установ у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на 2015 рік, дає підстави для нарахування індексації заробітної плати у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. Щодо ч.6 ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» як було зазначено вище, цією нормою визначається джерело коштів на проведення індексації. Зазначена норма безпосередньо не скасовує виплату індексації заробітної плати та не пов'язує індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів усіх рівнів. Відповідач не надав доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого він фінансується, гроші на індексацію заробітної плати відсутні. За вказаних умов, невиплата індексації заробітної плати є обмеженням права позивача на майно, що є незаконним. Подібне розуміння можливості обмежень прав власності на майно відповідає загальноєвропейським стандартам у галузі права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність». Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення). У зв'язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Таким чином, за вказаних вище обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved