Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 22 грудня 2005 року виконкомом Добрянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, актовий запис № 20, мотивуючи його тим, що одруження з відповідачем виявилося невдалим. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: доньку Неонілу [INFO], сина [PERSON] [INFO], доньку Ангеліну [INFO]. Чоловік ображав її у присутності сторонніх осіб, використовував нецензурну лайку до дітей, мав інші погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства. З квітня місяця 2015 року шлюбні відносини фактично припинилися, на даний час кожен із них має сімейні стосунки з іншою людиною, тому примирення неможливе. Просить суд шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище «Грись», неповнолітніх дітей залишити на її утриманні, проживанні і вихованні та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по даній справі. Позивач, про час та місце розгляду справи повідомлена вчасно, в суд не зявилася, подала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутності. Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно, в суд не зявився, подав заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності сторін. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки як встановлено з матеріалів справи подружнє життя у сторін не склалося. Подружжя не створило умов за яких має місце почуття любові, дружби та взаємодопомоги. На даний час шлюбні відносини фактично припинились, у сторін склалися сімейні стосунки з іншими людьми. Позивач при подачі заяви зазначила, що примирення між подружжям неможливе. Крім того, відповідач до початку розгляду справи подав до суду заяву, у якій зазначив, що визнає позов. За таких обставин, враховуючи ст. 111 СК України суд вважає, що збереження сім'ї є неможливим. В частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей, суд вважає необхідним відмовити, так як позивач не надала суду доказів, якими обґрунтовує свої позовні вимоги щодо залишення на її утриманні, проживанні і вихованні трьох неповнолітніх дітей ( висновок служби у справах дітей, акт обстеження житлово-побутових умов, тощо) та, окрім того, не заявила клопотання про необхідність їх витребування. Виходячи з наведенного,

Outcome: partial