Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовною заявою до відповідача, в якій просила стягнути з останнього на її користь заборгованість за розпискою у розмірі 18000 грн, моральну шкоду у розмірі 18000 грн та понесені судові витрати. В обґрунтування позову вказує на те, що 26.07.2019 року [PERSON] взяв у неї в борг бика та теличку на загальну суму 18000 грн, та 29.07.2019 року зобов`язався віддати заборгованість у повному обсязі, про що в присутності сусідів позивача була складена відповідна розписка від 26.07.2019 року. Однак у встановлений строк відповідач грошові кошти позивачу так не повернув і 30.01.2020 року [PERSON] звернулася із письмовою заявою про шахрайські дії [PERSON] до Карлівського ВП ГУНП у Полтавській області, на що отримала письмову відповідь від 10.02.2020 року, у якій було повідомлено про те, що несплата боргу вирішується судом за умови подання відповідної заяви. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача подала клопотання про розгляд справи без її участі та участі позивача, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення по даній цивільній справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, де міститься підпис особи в одержанні судової повістки, та шляхом оголошення про виклик останнього на офіційному веб-сайті судової влади, про причини своє неявки суд не повідомив, відзив у встановлений законом строк не надав, заяв та клопотань від останнього до суду не надійшло. З огляду на неявку в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а також згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частовому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.07.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 18000 грн, який було укладено в простій письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики позивачем надано копію розписки. Згідно розписки від 26.07.2019р. [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 18000 грн та зобов`язався їх повернути у повному обсязі 29.07.2019 року (а.с.7). Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Ст.626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст.ст.638,639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст.651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання у відповідності до ст.599 ЦК України припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ч.4 ст.631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно дост.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Тобто, відповідно до положень ст.ст.1046-1047 ЦК України, а також правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц слідує, що підтвердженням факту передачі грошей є розписка і в такій ситуації не обов`язково укладати окремий договір позики або нотаріально посвідчувати підпис боржника. Крім того, суд зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження укладення з відповідачем договору позики та його умов надано копію розписки позичальника - [PERSON] від 26.07.2019 року про отримання ним від позивача - [PERSON] 18000 грн, які він зобов`язався повернути до 29.07.2019 року. Докази виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, суд прийшов до висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобов`язань, зокрема, позики, встановив, що права позивача відповідачем порушені. Відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення позики не виконав та не повернув позивачу грошові кошти в сумі 18000 грн, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме неповернення їй у встановлений строк грошових коштів, внаслідок чого було порушено звичний для позивача уклад життя, завдало останній моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, остання зазнала втрат немайнового характеру, тобто їй було завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті фактичного неповернення грошових коштів на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для вирішення питання щодо повернення належних їй грошових коштів, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру неповернутих відповідачем грошових коштів, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 2000 грн. Суд вважає, що в даній цивільній справі моральна шкода в розмірі 2000 грн. разом із стягненням з відповідача заборгованості у розмірі 18000 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial