Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду 09 січня 2014 року з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON], перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 05 березня 1988 року до 09 вересня 1997 року. Під час шлюбу сторонами було придбано у власність двокімнатну кооперативну квартиру за адресою: [ADDRESS]. 09 вересня 1997 року шлюб між сторонами було розірвано і спору про поділ майна не виникало. На даний час відповідач відбуває покарання у Олексіївській виправній колонії № 25 УДДУ з питань виконання покарань у м. Харків та позивач вирішила звернутися до суду з питанням про розподіл вищевказаної квартири. В судове засідання представник позивача надала суду письмову заяву, відповідно до якої прохала суд уточнені позовні вимоги задовольнити та слухати цивільну справу за її відсутності. В уточнених позовних вимогах прохала поновити [PERSON] строк для звернення до суду із позовною заявою з вимогою про поділ спільного майна подружжя, оскільки після розірвання шлюбу у 1997 році позивачка поїхала до Росії з метою працевлаштування. Позивачка кожні три місця приїздила до м. Лозова Харківської області і зупинялася саме у спірній квартирі, приймала участь у витратах за комунальні послуги, які нараховувалися на спірну квартиру. Спочатку листопада 2013 року під час коли позивачка приїхала з м. Москви до дому, їй стало відомо, що за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15 травня 2012 року її колишнього чоловіка засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України до позбавлення волі строком на 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна. Одразу після розлучення питання про поділ майна не виникав. Але на даний час, за наявності викладених обставин, позивачка вимушена звернутися до суду та просить поновити їй строк для звернення до суду та задовольнити уточнені вимоги. Відповідач в судове засідання не з»явився, але надіслав на канцелярію суду письмові пояснення, відповідно до яких, проти задоволення уточнених позовних вимог не заперечує та провести судове засідання за його відсутністю. Третьою особою - житлово-будівельного кооперативу № 4 не забезпечено явку свого представника до судового засідання та не надано заяви про слухання справи за їхньою відсутністю, хоча про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про задоволення уточненого позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON], перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 05 березня 1988 року до 09 вересня 1997 року, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 09 вересня 1997 року (а.с. 12). В період шлюбу сторони придбали у спільну сумісну власність двокімнатну кооперативну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 47,4 кв. м., житловою площею - 33,1 кв. м., шляхом сплати 25 листопада 1988 року пайового внеску в сумі 4115 руб. 48 коп., що підтверджується ксерокопією Ордера на житлове приміщення № 000374 від 25 листопада 1988 року та ксерокопією реєстраційного посвідчення (а.с. 17-18). Як встановлено з уточнених позовних вимог позивача, останньою з поважних причин пропущений строк для звернення до суду з позовною заявою про поділ сумісної власності подружжя. З приводу викладеного необхідне зазначити наступне: Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу. Застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач [PERSON] дізналася про порушення свого права Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Таким чином, за відсутності домовленості між сторонами та шлюбного контракту, який би визначав інший розмір часток дружини та чоловіка, суд приходить до висновку, що як позивачу, так і відповідачу належить 1/2 частка майна, набутого за час шлюбу. Згідно ст. 63, ч.1 ст. 64 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст.ст. 68, ч.1 69, ч.1, 2, 3 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умов, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно до роз»ясень постанови Пленуму Верховного Суду України у п. 25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, дослідивши матеріали справи, суд знаходить уточнений позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Суд не стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, а вирішує питання відповідно до ст.11 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved