Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

позивач звернулася в суд із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що з 2014 по 2018 рік перебувала з відповідачем у цивільному шлюбі, від якого у них 15 листопада 2014 року народилася донька Олександра. Однак, подружнє життя у них не склалося через різні погляди на сімейне життя, внаслідок чого близько шести місяців назад [PERSON] почав проживати окремо та повністю самоусунувся від утримання дитини. Оскільки така проживає разом з нею, самостійно утримувати її вона не в змозі, відповідач жодної матеріальної допомоги їй не надає, тому просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн., але не менше ніж 100 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення донькою повноліття. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій зменшила позовні вимоги, а саме просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки Олександри у твердій грошовій сумі в розмірі 1 200 грн. щомісячно, змінені позовні вимоги задовольнити, справу розглянути без її участі. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не зявився, подав до суду заяву, в якій вказав, що із зміненими позовними вимогами ознайомився, такі визнає у повному обсязі погоджується сплачувати аліменти на утримання доньки Олександри у твердій грошовій сумі в розмірі 1 200 грн. щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Крім цього, просив справу розглянути без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 15 листопада 2014 року у [PERSON] та [PERSON] народилася донька Олександра, що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ № 307146, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Перечинського районного управління юстиції у Закарпатській області 25 листопада 2014 року (а. с. 5). Також встановлено, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Отже, враховуючи те, що обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, що\~ стосується\~ розміру\~ аліментів,\~ які\~ підлягають\~ стягненню\~ з [PERSON], то з урахуванням вищевказаних норм, ч. 1 ст. 182 СК України та визнання відповідачем змінених позовних вимог, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1 200 грн. щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 6 ст. 141 цього Кодексу якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, відповідач змінені позовні вимоги визнав на стадії підготовчого судового засідання, тому з врахуванням ціни позову суд приходить до висновку, що судовий збір, який би мала понести позивач у сумі 352,40 грн. (704,80 грн. 50%), підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved