Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який надалі уточнила та в якому вказує, що позивачу на праві власності належить 1/4 частина квартири [ADDRESS]. Інші 3/4 частини вказаної квартири належать її матері [PERSON], її сину [PERSON] [PERSON] та її бабусі [PERSON]. На час звернення до суду [PERSON] померла 28.02.2001р., [PERSON] померла 11.06.2015р. Позивач та її мати вважали, що оскільки вони постійно проживали з [PERSON] до її смерті і продовжували проживати у вказаній квартирі після її смерті, то [PERSON] є спадкоємицею, що фактично прийняла спадщину і її звернення до нотаріальної контори не є необхідною. Після смерті матері позивача [PERSON] позивач звернулась до нотаріальної контори та виявилося, що у відповідності до ЦК 1963р., який діяв на час смерті [PERSON], ані вона, ані її мати [PERSON] не були спадкоємцями за законом після смерті [PERSON], тому не мали та не мають право на спадщину після її смерті. Але в той же час позивач з 2001 року добросовісно володіла майном у вигляді 1/4 вказаної квартири, доглядала за нею, сплачувала комунальні послуги, робила ремонт, тому вважає, що має право на визнання за нею право власності на цю частину квартири за набувальною давністю в порядку ст.344 ЦК України, що і просить в своєму позові. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач - територіальна громада м.Бердянська в особі Бердянської міської ради надіслала до суду письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позову, оскільки по справі не доведена наявність всіх підстав для визнання права власності позивача на вказану квартиру за набувальною давністю, просила розглянути справу без участі представника відповідача. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт проживання позивачки, а також її матері [PERSON], її сина [PERSON] [PERSON] та її бабусі [PERSON] у квартирі [ADDRESS] на час її приватизації в 1995 році. При цьому [PERSON] почала проживати у цій квартирі з 1994 року. За весь цей час, в тому числі після смерті [PERSON] квартира доглядалась, там робилися поточні ремонти. Заслухавши пояснення позивача, її представника, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позову на підставі наступного. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.03.1995р. з реєстраційною карткою КПТІ, квартира [ADDRESS] належить на праві власності у невизначених частках [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть 1-ЖС №192814, [PERSON] померла 28.02.2001р. Згідно свідоцтва про смерть І-ЖС №330254, [PERSON] померла 11.06.2015р. Суд вважає встановленим та доведеним наданими доказами, в тому числі свідченнями свідків, допитаних в судовому засіданні, що [PERSON] до своєї смерті 11.06.2015р., позивач [PERSON] та її син [PERSON] проживали у вказаній квартирі та доглядали за нею як до смерті [PERSON], так і після її смерті. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років… набуває право власності на це майно (набувальна давність)… За змістом та суттю вказаної правової норми, необхідними умовами для її застосування є факт добросовісного (тобто особа не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності) заволодіння чужим майном та володіння цим майном на протязі визначеного законом часу. Аналогічне зазначене в п.9 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав. В даному випадку суд вважає вказані обставини такими, що не є доведеними наданими позивачем доказами. Так, до суду не надано жодного доказу того, в який час, при яких обставинах та якими саме діями позивача здійснилося заволодіння чужим майном, тобто майном [PERSON] За фактичними обставинами справи позивач та члени її сімї проживали в [INFO] як до смерті [PERSON], так і після її смерті, тобто жодної події, яка б свідчила про заволодіння майном [PERSON] після її смерті саме з боку позивача, не відбулося. Крім того, недоведеним та незрозумілим є твердження позивача та її представника, що заволодіння майном [PERSON] відбулося добросовісно, тобто позивач не знала і не могла знати, що це майно не належить їй, оскільки у свідоцтві про право власності на житло від 02.03.1995р., яке було в наявності весь цей час, чітко і зрозуміло вказані власники квартири [ADDRESS], в тому числі [PERSON] У відповідності до діючого на той час ЦК, позивач не була і не могла бути спадкоємцем померлої [PERSON] Крім того, незрозумілою є позиція позивача та її представника в суді, згідно якої заволодіння відбулося саме зі сторони позивача та її матері [PERSON] за умови повного ігнорування того, що в той же час у вказаній квартирі проживав ще один співвласник [PERSON] Крім того, недоведеним є факт володіння позивачем вказаним нерухомим майном на протязі 10 років, оскільки доводи позивача про сплату комунальних послуг та ремонту цього майна весь цей час не доведено жодним доказом. Насправді, згідно наданих до суду платіжних документів, комунальні послуги за вказану квартиру сплачувались не позивачем, а її матірю [PERSON], а єдиним доказом проведення поточного ремонту в квартирі є свідчення свідка [PERSON], яка стверджувала, що бачила проведення такого ремонту [PERSON], а не позивачем. За таких обставин суд доходить висновку, що всі необхідні підстави для застосування положень ст.344 ЦК України відсутні, інші підстави для задоволення позовних вимог також відсутні, тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed