Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розподіл спільно нажитого у шлюбі майна, а саме: 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на 1/4 частину вказаної квартири. Позов мотивовано, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.08.2006 року. В період шлюбу, за час спільного проживання було придбано у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], ? частина якої зареєстрована за відповідачем. Відносини між сторонами не склались, їх шлюб було розірвано 22.02.2016 року. Оскільки згода про добровільний поділ спірного майна між сторонами не досягнута, позивачка, враховуючи рівність часток подружжя, просила задовольнити вказані позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.08.2006 року, який було розірвано 22.02.2016 року, що підтверджується копією рішення Малиновського районного суду м.Одеси (а.с.6-7) У період шлюбу сторонами по справі в спільну сумісну власність придбано ? частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON], посвідченого 15.06. 2012 року Поведьонковою І. І., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстр. № 2090 (а.с.9-10), копією витягу з державного реєстру правочинів (а.с.11). Факт придбання частки квартири в спільну сумісну власність визнається відповідачем, й, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав КП «ОМБТІ та РОН» від 09.07.20112 року №34757547, реєстраційний номер № 36834494 (а.с.8) квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по ? частині, що також підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно(а.с.22-23) При прийнятті рішення, суд керується ст.ст. 60, 69, 70 СК України, відповідно до яких майно набуте подружжям за час шлюбу, належить, дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вказані положення СК України кореспондуються з положеннями ст.ст. 368 та 369 ЦК України. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначив у п. 22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Частинами 1, 2 та 3 ст. 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, законодавець визначився, що поділ спільної сумісної власності подружжя здійснюється в натурі. При цьому у п. 25 вищезазначеної Постанови зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи, що предметом спору є ? частина квартири, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, як нажита ними у період шлюбу, відповідач позов визнав, визнання позову не порушує права, свободи, інтереси сторін та інших осіб, суд доходить висновку про задоволення позову, й поділ спірного майна шляхом виділення кожній із сторін у власність по ? частині спірної квартири. При вирішенні питання про судові витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 850 грн., а також стягнення з нього в дохід держави судового збору в сумі 117 грн. 66 коп., виходячи з вартості спірного майна, визначеної в договорі купівлі-продажу квартири (а.с. 9-10).

Outcome: approved