Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів, в якому просить визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул..Боярка, 31в в м.Рівне як спадкове майно після смерті матері. В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов визнала повністю та не заперечує проти його задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. У поданій до суду заяві просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги визнає та проти задоволення позову не заперечує. Суд вважає за необхідне прийняти визнання відповідачем та представником відповідача позову і рішення у справі постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому статтею 174 цього Кодексу. Згідно ч.45 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом, матір позивача [PERSON] мала на праві власності 36/100 житлового будинку з надвірними будівлями по вул.Боярка, 31в в м.Рівне та частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку за вказаною вище адресою. 27 липня 2004 року матір позивача померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ГЮ №153095. Згідно ст.1261 ЦК України позивач та відповідач [PERSON] мають право на спадкове майно як спадкоємці першої черги за законом після смерті матері. 18 лютого 2009 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 18/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по вул..Боярка, 31в в м.Рівне, про що свідчить свідоцтво про право власності на спадщину за законом та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 лютого 2009 року. Інших 18/100 частин вказаного домоволодіння належать позивачу на підставі договору дарування від 16 лютого 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Таким чином, позивачу належить на праві приватної власності 36/100 частини вказаного житлового будинку. Однак, як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 7 березня 2014 року, оформити на себе право власності на частину земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, позивач не може, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документи на вказане спадкове майно. Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №087619 земельна ділянка площею 0,0596 га, розташована по вул.Боярка, 31в в м.Рівне, належить на праві спільної власності відповідачу [PERSON] та померлій матері позивача [PERSON] Оригінал вказаного державного акту втрачений. Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України частки у спільній власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено законом або договором. Згідно ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності ( спільна часткова власність ) або без визначення часток учасників спільної власності ( спільна сумісна власність ). Стаття 89 ЗК України надає співвласникам земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній\~ \~сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. У відповідності до абз.3 п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Абзацом 1 пункту 21 наведеної постанови також передбачено, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Судом встановлено, що між співвласниками склався порядок користування спільною земельною ділянкою в рівних частках, що було підтверджено сторонами в судовому засіданні. Таким чином, визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved