Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 20.05.2020 дійсним з моменту укладення. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 20.05.2020 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, а саме автомобіля Мерседес, 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN код: [NUMBER] за 300 000 грн. В усному порядку було погоджено, що спочатку договір купівлі-продажу транспортного засобу буде укладений у простій письмовій формі, а пізніше при наявності у відповідача вільного часу договір має бути посвідчений нотаріально. Однак не зважаючи на неодноразові вимоги позивача транспортний засіб відповідачем з реєстрації не знято, договір купівлі-продажу і досі нотаріально не посвідчено, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.04.2021 року справу передано на розгляд Святошинського районного суду м. Києва за підсудністю. Ухвалою суду від 30.06.2021 року відкрито провадження у справі, яке постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач до суду відзив не надав. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Представник третьої особи ТОВ «Авентус Лізинг» направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки спірний автомобіль належить на праві власності ТОВ «Авентус Лізинг», яке 04.03.2020 уклало з відповідачем [PERSON] договір фінансового лізингу № КВ-040320/578, згідно умов якого відповідач/лізингоодержувач не має права передавати транспортний засіб (предмет лізингу) будь-яким третім особам за будь-якими договорами. Додатково представник зазначив, що Святошинським районним судом м. Києва розглядається справа за позовом ТОВ «Авентус Лізинг» до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов мотивовано тим, що договір фінансового лізингу від 04.03.2020 було розірвано27.10.2020 за ініціативою ТОВ «Авентус Лізинг» на підставі ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та п. 8.2. Загальних умов Договору фінансового лізингу. Вивчивши поданий суду відзив, дослідивши у їх сукупності та співставленні надані суду докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 04.03.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № КВ-040320/578, предметом якого є автомобіль Мерседес, 2009 року випуску, VIN код: [NUMBER] . Згідно п.п. 7.1., 7.2. Договору фінансового лізингу від 04.03.2020 року протягом всього терміну дії цього Договору предмет лізингу є власністю Лізингодавця. Право власності на предмет лізингу переходить до Лізингоодержувача лише за умови відсутності заборгованості за лізинговими платежами, неоплачених/невідшкодованих витрат Лізингодавця, штрафних санкцій та підтверджених збитків Лізингодавця за Договором, в тому числі за будь-якими іншими Договорами, які були або будуть укладені між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем, що підтверджується актом звіряння розрахунків, підписаним сторонами. Згідно п. 4.3 Договору фінансового лізингу від 04.03.2020 року без отримання письмової згоди Лізингодавця, Лізингоодержувач не має права, зокрема, використовувати (вивозити) предмет лізингу за межами території України, передавати предмет лізингу в оренду, сублізинг або за іншими договорами третім особам. Як зазначено позивачем у позові, 20.05.2020 між нею та [PERSON] було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно якого [PERSON] продав [PERSON] автомобіль Мерседес, 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN код: [NUMBER] за 300 000 грн. Проте, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Мерседес, 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN код: [NUMBER] , власником автомобіля є ТОВ «Авентус Лізинг». Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» від 28.01.2021 [PERSON] станом на 28.01.2021 має загальну заборгованість перед ТОВ «Авентус Лізинг» за договором фінансового лізингу № КВ-040320/578 від 04.03.2020 року на загальну суму 365 694,60 грн. Тому право розпорядження цим транспортним засобом належить Товариству «Авентус Лізинг», а не відповідачу [PERSON] , який не мав права укладати договір купівлі-продажу з предметом лізингу. Крім того, в Україні існує спеціальний порядок купівлі-продажу, реєстрації і перереєстрації транспортних засобів, що регламентується Законом України «Про дорожній рух» та Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. N1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», який дотримано не було, з огляду на що відсутні правові підстави для застосування ст. 220 ЦК України та відповідно для задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позоних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed