Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому з уточненням своїх позовних вимог посилається на те, що у період з 06 серпня 2010 року по 18 жовтня 2010 року між позивачем та чоловіком відповідача [PERSON] були укладені договори позики грошових коштів на загальну суму 474 750 грн., які останній у встановлені строки не виконав. Рішеннями Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з [PERSON] стягнуто суму заборгованості на загальну суму 455 372, 91 грн. В процесі виконання рішень судів позивачу стало відомо, що [PERSON] відповідно договору дарування від 12 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С., подарувала належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON]., яка є її матір'ю. Позивач вважає, що такі дії відповідача та її чоловіка є свідомими та направлені на уникнення відповідальності щодо повернення грошових коштів. Родина [PERSON] продовжують проживати у спірній квартирі, хоча втратили на неї право власності. Вони мали можливість добровільно продати її та купити більш скромну та розрахуватися з частиною кредиторів, однак замість цього вчинили оскаржуваний правочин на вкрай невигідних умовах. Тому позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири від 12 липня 2012 року, оскільки даний договір укладений під впливом тяжких обставин та вкрай невигідних умовах. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав вказаних в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона не знає куди чоловік витратив грошові кошти. Окрім того вони з чоловіком мають окремі бюджети, а квартиру вона подарувала своїй матері, оскільки збиралася переїхати з м. Дніпро, однак переїзд постійно відкладається, а тому даний правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що дійсно [PERSON] заборгував їм грошові кошти, а тому укладення договору дарування при тяжких обставинах було на невигідних умовах для нього, тому просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, допитавши свідків, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено в судовому засіданні, 12 липня 2012 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) укладено договір дарування квартири, відповідно до якого дарувальник подарувала, а обдарована прийняла в дар квартиру [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.83/. Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування від 18 лютого 2008 року /а.с.96/. Оскаржуваний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. Договір підписано у присутності нотаріуса. Рішеннями Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2012 року та 09 листопада 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договорами позики на загальну суму 455 282, 91 грн. В Жовтневому відділ ДВС ДМУЮ перебуває виконавче провадження з виконання вищевказаних рішень. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Серед іншого тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Підсумовуючи зазначене вище вбачається, що для того, щоб визнати правочин недійсним з підстав передбачених ст. 233 ЦК України, в сукупності необхідно мати такі підстави, зокрема: наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. (Постанова ВСУ у справі № 6-551цс16 від 06 квітня 2016р.) В судовому засіданні [PERSON], яка була допитана в якості свідка, пояснила, що чоловік їй не повідомляв для чого він позичав грошові кошти, та вони мають різні бюджети, а квартиру вона продала, оскільки збиралася виїхати з міста. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він зустрічався з [PERSON] стосовно повернення суми боргу, та подружжя [PERSON] не пропонували передати їм спірну квартиру. Йому невідомо, на що були витрачені запозичені грошові кошти. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження обставин того, що договір дарування укладений під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах, внаслідок психологічного тиску, а також не доведено, що за відсутності тяжких обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed