Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, який мотивувала тим, що на підставі договору дарування житлового будинку від 07.04.2003 року вона є власницею домоволодіння, розташованого по [ADDRESS], в якому вона на даний час проживає та зареєстрована. Даний будинок складається з двох житлових кімнат, загальною площею 52,3 кв.м. Також у будинку проживали та 08 січня 2017 року виселилися, але на даний час зареєстровані відповідачі по справі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Окрім цього, в будинку зареєстровані, але не проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]Приводом до звернення позивачки до суду стало те, що відповідачі по справі не дають їй можливості спокійно проживати в її домоволодінні. Своєю поведінкою останні зробили нестерпним її життя та неможливим проживання з відповідачами разом в одному будинку, який належить їй на праві приватної власності. На вимогу позивача відповідачі виселилися з її будинку, але категорично відмовляються знятися з реєстрації у ньому, що створює їй незручності у користуванні її власністю, оскільки вона повинна сплачувати за комунальні послуги також і за відповідачів, а крім того, останні можуть будь-якої миті повернутися проживати в її будинок і знову створювати їй нестерпні умови життя.Оскільки спільне проживання з відповідачами є для неї неможливим, позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні прав власника шляхом зняття відповідачів по справі: [PERSON], 1994 року народження, [PERSON], 1995 року народження, та [PERSON], 2014 року народження, з реєстраційного обліку. Судові витрати по справі просить покласти на відповідачів. У судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити з підстав, що в ньому наведені. Відповідачі, будучи повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у тому числі шляхом розміщення оголошення в газеті, в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, за згоди позивача та її представника, судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування серії ВАЕ №385938 від 07 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] (а. с. 6). Право власності позивача на зазначений будинок зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 03 червня 2003 року (а. с. 7). Згідно з даними довідки Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 7042 від 26 грудня 2016 року у будинку по [ADDRESS] зареєстровані: позивач, її онука [PERSON], чоловік онуки [PERSON], правнука [PERSON], які є відповідачами по справі, а також: син позивача [PERSON], невістка [PERSON], онук [PERSON], дочка [PERSON], онука [PERSON] та онук [PERSON] (а. с. 13). Як ствердили в судовому засіданні позивач та її представник, на даний час позивач проживає у належному їй будинку по [ADDRESS] одна. Решта зареєстрованих у будинку осіб там не проживають. Відповідачі по справі з дозволу позивача проживали у її будинку з листопада 2014 року, зі згоди позивача були зареєстровані в будинку; виселилися з будинку на вимогу позивача 08 січня 2017 року, але зніматися з реєстрації категорично відмовляються. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється у день звернення особи на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть, інших документів. Таким чином, як випливає із указаної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи наведене та правові позиції, викладенні у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України), суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: dismissed