Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтувала тим, що за судовим наказом виданим 31.05.2011 Липовецьким районним судом Вінницької області із відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання їх спільної дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує у позові, що розмір призначених\~за судовим\~рішенням аліментів\~є недостатнім\~для забезпечення\~потреб дитини\~ та належного її рівня життя відповідно до її розвитку, тому вона просить суд ухвалити рішення, яким змінити спосіб присуджених до стягнення аліментів, визначених за судовим рішенням з 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 1/4 частку всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. У визначений судом строк відповідач до суду відзиву не подав, клопотання про розгляд справи у його відсутність до суду не направив, будучи повідомленим про день та час розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Позивач в судове засідання не з'явилась, однак надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за її відсутності. Ухвалою суду від 19.03.2019 вирішено проводити розгляд справи при заочному розгляді даної справи. За таких обставин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі матеріалів, за відсутності сторін, при цьому, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що 31.05.2011 Липовецьким районним судом Вінницької області було видано судовий наказ у цивільній справі №2-н-39/11, за яким із [PERSON] на користь [PERSON] присуджено до стягнення аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON], [INFO], в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, і до повноліття дитини. Вказане судове рішення набрало законної сили 22.06.2011. Позивач звернулась до суду із даним позовом про зміну розміру аліментів визначених за вищевказаним судовим рішенням, вказуючи, що аліменти визначені за судовим рішенням не забезпечують потреби дитини, у звязку із його віком. За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Правилами\~ ст.181 СК України, передбачено, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зі змісту наведених законодавчих приписів слід дійти висновку, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження, яким наділений одержувач аліментів, стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач не надала жодних доказів на підтвердження зміни матеріального чи сімейного стану когось із сторін спору. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до пунктів 1 і 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частин 1 і 2 статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд вважає, що вимоги позивача про зміну способу аліментів визначених за судовим рішенням ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, та відповідають інтересам дитини. Відповідач не надав жодних заперечень проти позову на пропозицію суду надану в ухвалі від 01.11.2018, не навів обставин, які підлягають зясуванню при вирішенні даного спору. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягувати у новому розмірі із відповідача на користь позивача на утримання їх спільної дитини, суд зважає на те, що батьки мають рівні права по відношенню до своєї дитини у тому числі щодо її утримання, мінімальний розмір аліментів на дитину, не може бути меншим 50 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, отож, з урахуванням обставин, передбачених ст.182 СК України та обставин встановлених в судовому засіданні, суд вважає, що відповідач спроможний надавати матеріальне утримання своїй дитині у частці від його заробітку (доходу) в розмірі ј частки щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів у новому розмірі слід стягувати з дня набрання рішенням законної сили (абз.4 п.23 постанови ПВСУ №3 від 15.05.2006). Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується\~Главою 8 ЦПК України, отож присуджує із відповідача в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору від сплати яких при пред'явленні позову була звільнена позивач. На підставі ст.ст.\~182,\~192 СК України,

Outcome: approved