Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, де просила спростувати відомості, наведені відповідачем 30 квітня 2015 року на пленарному засіданні 28-ї сесії Полтавської обласної ради 6-го скликання, щодо [PERSON], які ганблять її честь, гідність і принижують ділову репутацію у спосіб їх поширення. Зобовязати [PERSON] спростувати поширені нею відомості та вибачитися перед [PERSON] на черговій (позачерговій ) сесії Полтавської обласної ради. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначає цитати з виступу [PERSON] на засіданні Полтавської обласної ради: «У департаменті охорони здоровя вчиняється ряд злочинів і про деяких наступних кандидатів з якими є намір продовжувати контракти. У громадськості є дуже великі запитання до пані [PERSON], яка є керівником центру громадського здоровя. Правильно я [PERSON] розумію, Ваша посада. Ми зробили ряд запитів. Ви є керівником плану профілактики. Коли громадськість і комісії громадськості стали моніторити і перевіряти Вашу діяльність, то ми не знайшли відповідних звітів за ту первинну профілактику, яку Ви повинні виконувати. Наприклад, за останніми програмами ВІЛ/СНІДу було закладено 150\~000 грн, на первинну профілактику, коли ми стали вичитувати, то це просто мультики та презервативи. Ми вважаємо, що Ви не достойні займати цю посаду і просимо депутатів не продляти цей контракт, тому, що це просто ганебно бути таким керівником. Існує ряд злочинів, які зараз перевіряються правоохоронними органами. Триває перевірка зловживань і перевищення посадовими особами, взагалі в медицині Полтавської області.» « Є питання корупційних схем, оскільки пані [PERSON] є регіональним керівником програм грантів, які заходять у Полтавській область. Будь - які зустрічі з донорами відбуваються закрито від громадськості, тобто ми вважаємо і ми стверджуємо, що є корупційні схеми. І будь ласка не суперечте, що порушені кримінальні справи за ст.. 165,167 КК України. Не вводьте в оману громаду.» Як стверджує позивач, в результаті при голосуванні, рішення про продовження контракту прийнято не було. Вищезазначений виступ відповідача транслювався на відеохостингу «Ютуб» в мережі інтернет, уривки даного виступу транслювалися в нових на каналах м. Полтави «ЛТАВА» та «МІСТО», друкувалася стаття в інтернет видавництві «Полтавщина». Позивач наголошувала на тому, що напрямком діяльності протягом усього періоду її трудової діяльності є організація і активна участь у виконанні інформаційно - комунікативних розділів цільових комплексних довгострокових програм, організація міжвідомчої співпраці за запитаннями збереження та зміцнення здоровя, медико-гігієнічного виховання різних верств населення. А отже, на переконання позивача, умисні дії відповідача спричинили негативні наслідки, оскільки жодних подібних діянь позивач не вчиняла, а навпаки мала лише подяки. Більш того, на думку позивача, інформація, зазначена відповідачем, є такою, що не відповідає дійсності, що принижують честь, гідність та ділову репутацію. Відповідач на стадії зясування обставин справи та дослідження доказів подала суду відзив на позовну заяву разом з доказами, які підтверджують обставини, викладені в ньому. В усному виступі відповідач наголошувала, що у своїй позовній заяві позивач обґрунтовуючи свої звинувачення в якості доказів надає вже монтований відеозапис, який піддавався монтажу, накладення зображення та зміні послідовності кадрів та не містить в собі подій, які відбувалися у реальному часі. Позивач не навів жодних доказів, які підтверджували б приналежність авторства матеріалу, опублікованого в Інтернеті і який став предметом судового розгляду. Відповідач наголошувала\~на тому,\~щопозивач також наводячи цитати - умисно невірно тлумачить висловлювання, оскільки виступ біля трибуни засідань Полтавської обласної ради відбувався у форматі діалогів між громадськими активістами та представниками влади. Також відповідач зазначила, що згідно Постанови КМ № 818 від 09.10.2013 р., якою затверджено «Порядок погодження з [PERSON] міністрів АРК, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерст, інших центральних органів виконавчої влади» згідно листа № 01-38/954 заступника голови облдержадміністрації від 26.03.2015 р. та звернення Начальника управління майном Полтавської обласної ради № 484/01-14 від 03.04.2015 р. були подані кандидатури для продовження терміну дії трудових контрактів і до переліку осіб гр. [PERSON] не була включена. Саме не дотримання процедури подання кандидатури на продовження трудового контракту і було причиною негативного результату голосування та не прийняття рішення. Крім того, відповідач запевняла суд, що під час аналізу ряду цитат з виступу, на які особливу увагу звертає позивач, можна побачити, що інформація у них викладена з використанням мовних засобів, стилістичних фігур, що свідчить про те, що спірна інформація є оціночними судженнями. А в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії», було чітко вказано, що: «Суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.». Більш того, відповідач вважає, що думка позивача, щодо інформації, зазначеної відповідачем, є такою, що призводить до приниження честі, гідності та ділової репутації не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 29.11.2017 у цивільній справі № 6-639цс17, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканність особистого життя (далі\~Резолюція). А тому розумна критика та оцінка з боку відповідача діяльності позивача, яка стала наслідком осмислення й співставлення певних фактів та подій, не може розцінюватись як посягання на право позивача на честь, гідність та ділову репутацію. У судове засідання зявились позивач, її представник та відповідач. Позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили його задовольнити у повному обсязі. Відповідач позов не визнала, просила залишити його без задоволення. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позову [PERSON] з огляду на наступне. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч.3\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2\~ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно\~ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).\~\~ Відповідно до ч.1\~ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, судом встановлено, що позивач працює в Полтавському обласному центрі здоровя з 01.08.1983 року після закінчення санітарно гігієнічного факультету Київського медичного інституту. На території Полтавської області здійснює діяльність громадська організація «Полтавська правозахисна група», керівником якої є [PERSON] 30 квітня 2015 року відбулося пленарне засідання 28-ї сесії Полтавської обласної ради 6-го скликання. Під час розгляду питання порядку денного «Про керівників субєктів господарювання спільною власністю територіальної громади Полтавської області», зокрема, щодо продовження контрактів слово для виступу взяла громадській діяч [PERSON], яка є юристом, головою громадської організації «Полтавська правозахисна група». Виступаючи біля трибуни засідань Полтавської обласної ради відповідач публічно висвітлила факти щодо професійної роботи позивача. \~\~\~\~\~\~ В судовому засіданні були допитані свідки зі сторони позивача: [PERSON], [PERSON], [PERSON] \~ \~ \~ \~В судовому засіданні були допитані свідки зі сторони відповідача: [PERSON], [PERSON], Убий [PERSON] \~ \~ \~ \~Допитані в судовому засіданні свідки як зі сторони позивача так і відповідача не спростовують наявність виступу [PERSON] на засіданні сесії, але їх покази щодо того, що виступ відповідача вплинув на прийняття рішення щодо продовження контракту з [PERSON] та був таким, що паплюжить честь, гідність та ділову репутацію позивача є неоднозначними. \~ \~ \~ \~В судовому засідання було переглянуто диск з відеозаписом сесії щодо продовження контракту з [PERSON]. Відповідно до п. 19\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27лютого 2009року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії», яке відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~є джерелом права в Україні, суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно зі\~ст. 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб- на свій вибір. Згідно зі ст. 30\~Закону України «Про інформацію»\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Аналізуючи зміст наведених цитат, на які увагу звертає позивач, взагалі можна побачити, що інформація у них викладена з використанням мовних засобів, стилістичних фігур. Також зі змісту наведених цитат суд вбачає лише критику та оцінку діяльності позивача, оскільки посада, яку займає позивач робить її публічною фігурою і діячем А отже, в силу вимог ст. 30\~Закону України «Про інформацію»\~спірна інформація є нічим іншим, як оціночними судженнями. Крім того, відповідно до п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.3\~постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року\~\~«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права належить позивачеві. Разом з тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку із цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до\~статті 275 ЦК\~ України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений\~главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277\~ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. \~\~\~\~ Суд констатує той факт, що позивач [PERSON] обрала спосіб захисту свого немайнового права (захисту честі, гідності, ділової репутації), не передбачений нормами статей\~16,\~275,277,\~278,\~297,\~299 ЦК України, оскільки вказаними нормами не передбачено такого способу захисту права як визнання відомостей наклепом, примусове зобов'язання вибачитися перед позивачем. На недопустимості вжиття такого способу захисту прав як зобов'язання публічно вибачитися за розповсюдження недостовірної інформації наголосив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26.06.2013 року у справі №6-8073св13. До такого висновку суд дійшов з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка застосовується судами відповідно до\~ст.17\~Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини». У рішенні від 21.02.2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд висловив правову позицію про те, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, але вони становили оціночні судження. Використання навіть «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом із змістом вираження». \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~ Також, Європейським судом висловлено правову позицію у рішенні від 23.06.2009 року у справі «Бодрожич та Вуіїн проти Сербії» про те, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч.1 ст.10 Конвенції, утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. У рішенні «Ляшко проти України» Європейський суд висловив правову позицію про те, що статті були викладені у надзвичайно жорстоких термінах. Проте з огляду на той факт, що вони були написані з питань серйозного суспільного інтересу та стосувалися публічних осіб та політиків, суд вважав, що застосована термінологія не може вважатися надмірною. Суд також вказав, що заявник національними судами був поставлений в умови, коли він повинен був доводити правдивість оціночних суджень, що неможливо виконати. В рішенні від 29.06.2005 року у справі «Соколовскі проти [PERSON]» Європейський суд висловив правову позицію, що, відповідно до усталеної практики Суду за частиною 2 статті 10 Конвенції можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Згідно з правовою позицією Європейського суду, висловленою в рішенні у справі «Федченко проти Росії», особа, яка за власною волею погоджується зайняти публічну посаду, повинна бути готовою терпіти значний обсяг публічної критики. Більш того, згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 29 листопада 2017 року у цивільній справі № 6-639цс17, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканність особистого життя (далі\~Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідачем на думку суду була висловлена критика з приводу виконання позивачем, який є публічною сособою, своїх функцій. Тобто, розумна критика відповідачем у виступі, яка стала наслідком осмислення й співставлення певних фактів та подій, які стали відомі автору, не може розцінюватись як посягання на право позивача на честь, гідність та ділову репутацію. Виходячи з аналізу норм\~ст.34 Конституції України\~та ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на оприлюднення поглядів, оцінок, думок, суджень має будь-яка особа. З огляду на це, висловлення оціночних суджень, якщо вони не містять елементів образи фізичної особи, не може бути визнано проявом неправомірної поведінки. \~ \~ \~ \~Стаття 10 Конвенції передбачає різницю між «інформацією» та «ідеями». Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» 1986 року зазначена позиція Суду про те, що свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити, вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, стаття 10 Конвенції поширюється не лише на «правдиву інформацію». Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не може бути зобов'язана доводити їх правдивість - це є порушенням ст.10 Конвенції, про що зазначено у рішенні Європейського суду «Торгейрсон проти Ісландії» 1992 року. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів, виклик інших свідків чи призначення судових експертиз, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України.\~\~ Стаття 34 Конституції України\~гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Згідно із\~ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.\~\~ З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, тому в задоволенні позову є підстави відмовити повністю. Суд виходить з того, що спірними висловлюваннями не порушуються особисті немайнові права позивача як приватної особи, не містять конкретних фактів, а є критичними оціночними судженнями відповідача, а тому така інформація не підлягає спростуванню на підставі\~ст. 277 ЦК України, ст. 30\~Закону України «Про інформацію». При вирішенні питання щодо судових витрат, суд керується вимогами\~ст.141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не має підстав для присудження позивачу судових витрат за рахунок відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення судових витрат.\~\~ \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, та

Outcome: dismissed