Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом та в його обґрунтування посилається на те, що з 09 лютого 2008 року по 23 листопада 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого є одна неповнолітня дитина - син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу та по цей час дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач є рідним батьком дитини. 11 жовтня 2013 року вона уклала новий шлюб з громадянином Росії [PERSON], який постійно проживає в Німеччині, там же й навчається, має належний матеріальний достаток та власне житло. Однак відповідач не надає їй дозволу для вивезення дитини за кордон для постійного місця проживання, тому вона просить суд визнати безпідставною відмову відповідача в цьому, просить надати дозвіл на виїзд за кордон дитини без згоди батька до Німеччини та Російської Федерації на протязі трьох років з 01.07.2016 року по 01.07.2010 р. у супроводі матері з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. 17.03.2016 року позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги , а саме просила надати тимчасовий дозвіл на виїзд дитини - [PERSON], [INFO] за кордон до країн німеччини та російської федерації на протязі двох з половиною років у період з 01.07.2016 року по 31.12.2018 року у супроводі матері - [PERSON], з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. У судовому засіданні позивач та її представник просили суд задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач проти задоволення уточненого позову не заперечував, просив задовольнити. Представник третьої особи в судовому засіданні [PERSON] проти позовних вимог не заперечувала. Заслухавши пояснення зазначених осіб, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про його народження (а.с.8). Як вбачається з матеріалів справи, позивач 11 жовтня 2013 року уклала новий шлюб з громадянином Росії [PERSON], який постійно проживає в Німеччині, там навчається, має власне житло. (а.с.10-12). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року (з наступними змінами), предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 141 СК України визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини. У відповідності до вимог ст. ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як убачається з позовної заяви, новий чоловік позивача постійно проживає в Німеччині, бажає, щоб позивач та її дитина проживали разом з ним, що посприяє возз'єднанню сім'ї та надасть йому можливість створити для дитини умови для її виховання, розвитку та позитивного морально-психологічного клімату в сім'ї, а також повноцінному забезпеченню потреб дитини (а.с.12). дитина потребує лікування та реабілітації за кордоном про що отримано підтвердження терміну лікування. Водночас, через відсутність можливості отримати відповідну згоду від відповідача позивач позбавлена можливості здійснити виїзд з дитиною за кордон. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 цього Закону, у випадках відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за кордон, виїзд може бути дозволений на підставі рішення суду. Разом з тим, у відповідності до п.3 ч.2-2 Постанови КМУ «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 року (з наступними змінами), виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Суд не вбачає підстав для не прийняття заяви про визнання позову відповідачем. Враховуючи викладені вище обставини, а також інтереси, насамперед, малолітньої дитини, суд вважає за можливе дозволити її виїзд за кордон разом з позивачем. Отже, суд вважає вимоги про надання позивачу дозволу на виїзд дитини до ФРН та Російської Федерації обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню. Отже, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved