Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з цивільним позовом з подальшим збільшенням позовних вимог в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі,середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, індексацію та компенсації заробітної плати всього на загальну суму 45 507,06 грн., а також у відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, та просили їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог частково заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, також подав до суду заперечення на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи зі наступного. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що наказом Автобусного парку №5 КП «Київпастранс» №596-к від 28.11.2014 року [PERSON] було прийнято у відділ експлуатації на посаду контролера-касира. Наказом Автобусного парку №5 КП «Київпастранс» №245-к від 19.06.2015 року позивача 22.06.2015 року було звільнено з роботи згідно п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін. У поданій до суду позовній заяві [PERSON] посилається на те, що на день її звільнення відповідачем не виплачені нарахована їй заробітна плата за травень 2015 року в сумі 2414,06 грн, та за період 01.06.2015 року по 19.06.2015 року включно в сумі 1749,92 грн. Відповідно до наданих суду відповідачем платіжних доручень №212 від 02.07.2015 року, №211 від 02.07.2015 року, №1609 від 24.07.2015 року та пояснень сторін у судовому засіданні, розрахунок з [PERSON] було проведено в повному обсязі лише 28.07.2015р. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ст.116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При визначені розміру середньомісячної заробітної плати необхідно керуватися Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно абз.2 п.2 та п.8 Постанови від 8 лютого 1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до якого у всіх інших випадках збереження заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передуються події, з якою пов»язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений ПКМ України від 8 лютого 1995 року №100, даний порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу та інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Працівникові який працював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяці після оформлення на роботу до першого числа місяці, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана інша виплата. В даному випадку, на думку суду, для обрахування середньої заробітної плати позивача необхідно врахувати її заробітну плату за березень та квітень 2015р., оскільки саме вони передують події невиплати зароблених коштів за травень та червень місяці 2015 року. Згідно розрахункового листа за березень 2025 року таб.№9015 індикаційний №248500247 [PERSON] було начислено заробітну плату в сумі 4567,01 грн., а в квітні 4697,21 грн. Загальна сума за два місяці становить 9264,22 грн. Згідно наданихвідповідачем табелів використання робочого часу [PERSON] відпрацювала : в березні місяці 21 день, в квітні місяці 21 день, всього за два місяці є робочими 42 дні/2 = 21. Тобто, 9264,22 грн. : 42 дн. = 220,58 грн. (середньоденна заробітна плата) Відповідно до запису в трудовій книжці [PERSON] з підприємства КП «Київпастранс» Автобусний парк №5 було звільнено з роботи наказом №245-к від 19.06.2015 року з 22 червня 2015 року. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строк підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно виписки ПАТ «КБ «Хрещатик» від 25 серпня 2015 року по рахунку [PERSON] [NUMBER] повний рахунок поступив 27.07.2015 року, які вона отримала 28 липня 2015 року. Відповідно до ст.116 КЗпП України про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Такого повідомлення [PERSON] не надходило тому днем фактичного розрахунку вважається 28.07.2015 р. коли стало відомо про перерахунок коштів. Вказаний період з 23.06.2015р. по 28.07.2015р. нараховує 36 днів. (36 Х 220,58 становить 7940,88грн.) Відповідно до п.20 Постанови Пленум Верховного суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування сулами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, суми в день звільнення, колі ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред»явлення працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини, само по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7940,88грн. обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. У частині позовних вимог [PERSON] про індексацію заробітної плати та компенсацію працівникам втрати її частини у зв»язку з затримкою її виплати, суд не погоджується із розрахунком позивача та вважає такі вимоги безпідставними, оскільки відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов»язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв»язку із затримкою її виплати, суди мають врахувати, що індексація заробітної плати провадиться згідно із ст..33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 року №663 (з внесеними змінами та доповненнями) котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). Як вбачається з даних Державної служби статистики України про індекси споживчих цін на товари та послуги у 2015 році, індекс інфляції у червні 2015 року складав 100,4 у липні 2015 року - 99,0. Таким чином, індекс приросту споживчих цін за час затримки виплати остаточного розрахунку не досяг величини порогу індексації, а тому втрата чистини доходів у зв»язку з порушенням строків виплати остаточного розрахунку при звільненні відсутня. Стосовно вимоги позивача при стягненні 3% річних від простроченої суми, то суд зазначає, що відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі у зв»язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», тому такі вимоги не підлягають задоволенню в розумінні статті 625 ЦК України, так як відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачена ст.117 КЗпП України. Крім цього, приймаючи до уваги, що в результаті неправомірних дій відповідача щодо порушення законних прав позивача і несплати належних їй коштів, позивачеві спричинено моральну шкоду, виходячи зі змісту та суті позовних вимог, характеру та обсягу фізичних та моральних страждань позивача, комплексу негативних наслідків, а саме: неможливості здійснення свого конституційного права на оплату праці, втрати нормальних життєвих зв'язків з оточуючими, рідними, наявності невпевненості в реалізації своїх життєвих планів та інтересів, що вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи те, що позивач є особою, переміщеною із зони проведення АТО, суд на підставі ст.237-1 КЗпП України вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 8 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, задовольнивши в цій частині позовні вимоги частково. Згідно з ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial