Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Позивач звернулася в суд до відповідача із позовом про повернення грошових коштів в сумі 59 000,00 грн., одержані ним на виконання доручення, 2 000,0 грн моральної шкоди, 2 000,00 грн витрат на правову допомогу а також 630 грн сплаченого судового збору. Позов обґрунтований тим, що позивач мала намір придбати автомобіль, і відповідач запропонував свої послуги в цьому, в зв'язку із чим на його ім'я було видано довіреність для здійснення всіх необхідних дій для придбання автомобіля. Позивачем було перераховано на вказаний [PERSON]. картковий рахунок 25 000,00 грн, та особисто передала 34000,00 грн. Однак відповідач кошти позивача потратив, автомобіль не придбав та відмовляється повернути назад надані нею кошти. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просять позов задоволити. Представник відповідача позову не визнала, суду вказала на те, що довіреність, видана на [PERSON], на момент розгляду справи ще діє, а окрім того, немає жодного підтвердження того, що грошові кошти [PERSON] надавала її довірителю. Просить в позові відмовити. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, надані суду на обґрунтування та заперечення позовних вимог, всебічно та повно дослідивши таким чином обставини даної справи, суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально повірений договір доручення, яким передбачено, що [PERSON] за попередньо досягнутою домовленістю, на підставі усного договору зобов'язався придбати для [PERSON] транспортний засіб, перегнати його в місто Івано-Франківськ, розмитнити, отримати сертифікат відповідності та зареєструвати в органах Державтоінспекції (а.с.8). В цей же день, 23.04.2013р., [PERSON] перерахувала на рахунок [PERSON] у відділення АТОТПБанку в м. Івано-Франківську 25000 грн., що підтверджується квитанцією №60. Також 23.04.2013р. [PERSON] передала особисто в руки [PERSON] 30000 грн., а 26.04.2013 р. 4000 грн., що підтверджується відповідними розписками (а.с. 46, 48, 51). Таким чином для придбання автомобіля [PERSON] отримав від [PERSON] 59000 грн. Куплений і належним чином оформлений автомобіль [PERSON] повинен був передати [PERSON] на протязі травня 2013 року, що зазначено у розписці про отримання грошей. В червні 2013 року, коли [PERSON] стало відомо, що [PERSON] не придбав для неї автомобіль і не збирається виконувати умови договору, вона повідомила Відповідача про розірвання договору та стала вимагати повернення довіреності та грошових коштів. Відповідно до ст.1006 ЦК України повірений зобов'язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Однак [PERSON] умови договору не виконав, автомобіль не придбав, повернути [PERSON], на її неодноразові вимоги, довіреність та гроші в сумі 59000 гривень відмовився. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'зку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ч.І ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч.2 ст.22 ЦК України збитками, зокрема, є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що нею було надано грошові кошти відповідачу на придбання автомобіля, та невиконання умов домовленості відповідачем, а тому, із нього слід стягнути кошти в розмірі 59 000,00 грн. на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, передбачено, що одним із видів судових витрат є витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката чи іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. 21.05.2015р. Позивач уклала з адвокатом [PERSON] договір про надання правової допомоги, п.1.1. якого передбачено, що останній має право здійснювати свої повноваження по представленню інтересів клієнта в будь-якій судовій інстанції. Суду надано квитанцію про сплату позивачем 2 000,00 грн на правову допомогу (а.с. 52 ). Також позивач просить стягнути на її користь із відповідача моральну шкоду в розмір 2000 грн, вказуючи на те, що невиконанням відповідачем умов договору про придбання автомобіля їй спричинено моральні страждання, оскільки вона переживала за свої кошти, які відкладала все життя зі своєї зарплати та пенсії вчителя. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про стягнення моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року із подальшими змінами, спори про стягнення заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її стягнення безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень і законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають стягнення моральної шкоди. Пунктом 3 вказаної Постанови передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про стягнення моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто позивач повинен довести, що з вини відповідача в нього виникли моральні страждання, він втратив спокій та ділову активність. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляну на вищевикладене, а також беручи до уваги те, що позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач спричинила йому фізичні чи душевні страждання, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі наведеного, відповідно до ст. 124 Конституції України, ст.ст. 22., 237-239, 249, 509, 529, 610-623, 1000-1007 ЦК України,

Outcome: approved