Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет її синові - [PERSON], [INFO], який не досяг шістнадцятирічного віку, у супроводі його матері - неї, без згоди та без супроводу батька - [PERSON], [INFO], у період з 01 вересня 2017 року по 31 грудня 2017 року та допустити негайне виконання рішення суду у частині оформлення нею документів на виїзд за кордон її сина. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона з 2010 року по 2013 рік проживала у цивільному шлюбі з відповідачем у справі. За період спільного проживання у них народився син - [PERSON], [INFO]. На даний час дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач вихованням сина не займається, жодним чином участі у його житті не приймає, веде аморальний спосіб життя, вживає алкогольні напої та наркотичні засоби, окрім того, у вересні 2015 року був засуджений Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 199 КК України. Наразі у неї з'явилась можливість оздоровити сина за кордоном, однак відповідач свого дозволу на виїзд дитини за кордон разом з нею не дає, у зв'язку з чим вона вимушена звернутись до суду, оскільки відповідач своїми діями порушує інтереси їх дитини. Позивач у судове засідання не з'явилась, але її представник надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, а в разі неявки відповідача - ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання також не з'явився. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, як убачається зі змісту позову, позивач та відповідач з 2010 року по 2013 рік проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання є одна дитина - син [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем (а.с.8, 11). З метою оздоровлення дитини позивач має намір та можливість виїхати з дитиною за кордон, однак відповідач свого дозволу на виїзд дитини за кордон позивачу не дає. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в України громадян України» від 21 січня 1994 року (з наступними змінами), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; - якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: - свідоцтва про смерть другого з батьків; - рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; - рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; - рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; - довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, зважаючи на вище викладене, суд приходить до висновку, що у даному випадку тимчасовий виїзд дитини за межі України на відпочинок зумовлений потребою її нормального фізичного, духовного і морального розвитку, обставин, які обмежують право неповнолітнього на виїзд за межі України суд не вбачає, а тому уважає за можливе дозволити його виїзд за кордон разом з позивачем. Стосовно вимог щодо негайного виконання рішення суду у частині оформлення позивачем документів на виїзд за кордон її сина, суд уважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, оскільки ст. 367 ЦПК України дано вичерпний перелік підстав коли рішення суду допускається до негайного виконання. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial