Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з тих підстав, що згідно протоколу № 3 від 10 травня 1993 року вона була прийнята в члени КСП ім. Кірова Сумського району. Згідно Указу Президента України від 8 серпня 1995 року « Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», члени КСП мають право на земельну частку (пай). КСП ім. Кірова в с. Кіндратівка Сумського району Сумської області у 1996 році отримало Державний акт на право колективної власності на землю. У додатку №1 до даного акту у списку громадян-членів КСП не вказана позивач. Невнесення до списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Оскільки вона має право на земельну частку (пай), просила внести зміни в додаток №1 до державного акту на право колективної власності на землю в частині включення в список громадян-членів КСП та визнати за нею право власності на земельну частку (пай) у розмірі, що встановлений для члена КСП ім. Кірова в с. Кіндратівка і надати у власність земельну частку (пай). У судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю і суду пояснила, що вона на час розпаювання земель вона була членом КСП і працювала на підприємстві у 1995-1996 роках. Зареєстрована як проживаюча на території сільради в с. Костянтинівка не була, а була прописана в м. Суми. Тоді ж від посадових осіб їй стало відомо, що через відсутність прописки вона не може бути включена до списку громадян-членів КСП, що мають право на земельну частку (пай). Члени її родини - чоловік [PERSON] та його мати [PERSON] до списку були включені. Працювала дояркою в КСП вона до 1998 року і з приводу розпаювання в цей період нікуди не зверталась, бо не вбачала в цьому змісту. Представник відповідача Кіндратівської сільської ради Сумського району з позовом не погодився і суду пояснив, що питання розпаювання у сільраді вирішувалось земельною комісією у складі 19 осіб, яка приймала рішення щодо не включення позивача до списку осіб, що мають право на пай. Про наслідки розгляду позивачу було відомо відразу і вона більше не зверталась з приводу включення до вказаного списку. У 1998 році вона була виведена з членів КСП за власним бажанням. Оскільки позивач пропустила строк звернення до суду, звернувся до суду з клопотанням про застосуванням строків позовної давності та відмову у позові. Представник відповідача Головного управління Держземагенства у Сумській області позов не визнав повністю і суду пояснив, що посилання позивача на те, що про порушення свого права вона дізналась лише наприкінці 2013 року є безпідставними. [PERSON] з 1996 року було відомо про не включення її до списку, вона могла в межах трирічного строку звернутись зі скаргою з цього питання, чого своєчасно не зробила. Заявив суду клопотання про відмову у задоволенні позову за спливом строку позовної давності. Представник Управління Держземагентства у Сумському районі для розгляду справи до суду не з'явився, просив справу слухати без його участі. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач у 1971 році вступила до колгоспу ім. Кірова в с. Кіндратівка Сумського району Сумської області, звідки вибула у 1975 році у зв'язку зі зміною місця проживання. 13 квітня 1993 року прийнята в члени КСП ім. Кірова і працювала в КСП дояркою до 1 жовтня 1998 року, звідки була виведена за власним бажанням (а.с.24-26,56-58). З 15 березня 1983 році і до теперішнього часу постійно зареєстрована в [ADDRESS] (.с.5). За рішенням виконкому Кіндратівської сільської ради Сумського району від 20 червня 1995 року №24, КСП ім. Кірова виданий 30 жовтня 1995 року Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-СМ №002051. До даного державного акту затверджений список громадян-членів КСП, до якого позивач [PERSON] включена не була (а.с.2-23). Питання паювання землі та затвердження списку осіб було предметом розгляду звітно-виборчих зборів уповноважених членів КСП 20 лютого 1996 року. На цих зборах було затверджено положення про комісію по здійсненню паювання земель, майна та внутрішньогосподарському реформуванню, її персональний склад у кількості 19 осіб. Крім цього, був затверджений список осіб, які мають право на майновий та земельний паї (а.с.51-55). З цього часу позивачу було відомо про прийняте рішення. Відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 8 травня 1995 року №720/95, паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена коллективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сількогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Тобто, право на земельну частку (пай) та на отримання сертифіката на нього пов'язувалось з включенням до списку до державного акту. Однак, не включення особи до даного списку у випадку, якщо вона членом КСП на час передачі землі у колективну власність не є підставою для позбавлення її права на земельну частку. Про паювання земель та не включення позивача до списку громадян-членів КСП, які мають право на земельну частку (пай) було відомо на час проведення процедури розпаювання, тобто у 1995-1996 роках. З цього часу вона з питання надання їй право на отримання земельної частки (паю) нікуди не зверталась. Відповідно до ст.257 ЦК України, до даного спору застосовується загальна позовна давність у три роки. Поважних причин пропуску строку для звернення до суду не навела. За наведених обставини та за наявності зави відповідачів, у задоволенні позову слід відмовити за спливом строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed