Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона спільно проживала однією сім`єю з відповідачем в період з січня 2011 року по 08 листопада 2016 року, також вони вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет. У зареєстрованому шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі сторони не перебували. В період спільного проживання однією сім`єю з відповідачем у них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що в період спільного проживання у 2013 році вони з відповідачем придбали за спільні кошти автомобіль марки FORD TRANZIT, білого кольору, номер кузова [NUMBER] , 1999 року випуску. Позивач зазначає, що особисто брала трудову та фінансову участь в купівлі автомобіля, оскільки під час спільного проживання з відповідачем мала власне джерело доходу, працюючи у ПАТ «Концерн Хлібпром» та отримувала там заробітну плату, а також спільно з відповідачем вели підсобне господарство, саджали город та збирали грошові кошти на автомобіль, також фізично та фінансово допомагали батьки позивача, які теж офіційно працювали та отримували заробітну плату. Позивач зазначає, що 08 листопада 2016 року відповідач пішов із дому та припинив спільно проживати з нею однією сім`єю, та після цього відчужив спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2016 року, хоча письмової згоди на продаж автомобіля позивач не надавала. Також позивачка наголошує, що даний автомобіль був придбаний за їхні спільні з відповідачем кошти, та був їхньою спільною сумісною власністю, тому мав би бути поділений між ними. Добровільно поділити спільне майно відповідач не згоден. За вказаних обставин позивач просила суд встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачем в період з січня 2011 року по 08 листопада 2016 року, визнати автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, стягнути з відповідача визначену нею 1/2 вартості автомобіля, а саме 56 000 грн. Справу направлено до Вінницького районного суду Вінницької області за підсудністю відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 20.03.2019, якою скасовано ухвалу судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14.01.2019 про відкриття провадження у даній цивільній справі. Відповідач, скориставшись правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що сімейних відносин та спільного проживання у сторін не було та все обмежувалося зустрічами, як чоловіка з жінкою, наслідком яких стало народження дитини. Зазначив, що спільного господарства, спільного побуту та спільного бюджету в сторін також не було. Вказав, що визнав себе батьком дитини, приїжджав в гості, і не тільки на день народження дитини, допомагав утримувати дитину, купував речі, грався та спілкувався з сином, та на даний час сплачує аліменти на дитину, однак позивач не дозволяє йому бачитися з сином, оскільки він одружився з іншою жінкою та в них є спільна дитина. Також відповідач зазначив, що до придбання спірного транспортного засобу позивач не має жодного відношення, оскільки він за власні кошти придбав собі автомобіль «Жигуль», який продав та купив в 2013 році несправний автомобіль «FORD TRANZIT», який за додаткові кошти відремонтував та почав їздити ним. Відповідач вказує, що продав даний автомобіль за 2 000 грн, оскільки автомобіль з`їхав в кювет і перекинувся, а ремонт коштував би більше, ніж автомобіль. Крім того, відповідач вважає недоведеними вказівки позивача на ведення ними підсобного господарства, оскільки позивач весь час проживає з батьками в м. Вінниці, та заперечує фінансову участь позивача у придбанні автомобіля. Вказав також, що доходи батьків позивача не мають ніякого відношення до придбання ним автомобіля (а.с. 133 - 135). Позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 179 ЦПК України, надала суду відповідь на відзив, вказує, що сторони проживали однією сім`єю разом з двома дітьми: спільним сином [PERSON] , та донькою позивача [PERSON] , в будинку в [ADDRESS] , біля якого був город, даний будинок надав їм для спільного проживання дядько позивача [PERSON] , та на підтвердження спільного проживання однією сім`єю надала суду фототаблицю спільних фотознімків сторін по справі з дітьми та родичами. Зазначила, що сам лише факт реєстрації спірного автомобіля за відповідачем не спростовує факту придбання його за спільні кошти, оскільки вона також мала власні кошти, які були вкладені в придбання автомобіля. Також позивач заперечила факт пошкодження автомобіля, оскільки вважає, що відповідач переоформив автомобіль на іншу людину з метою уникнення його поділу та користувався автомобілем особисто після продажу (а.с. 145 - 157). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 22.05.2019 призначено у даній справі проведення судової авто товарознавчої експертизи, проведення якої доручено експертам ТОВ «Подільський центр судових експертиз» та на вирішення якої поставлено питання: яка ринкова вартість станом на час проведення експертизи автомобіля FORD TRANZIT, білого кольору, номер кузова [NUMBER] , 1999 року випуску, попередній номерний знак [NUMBER] . Судом було роз`яснено відповідачу право надати вказаний автомобіль для огляду експерту та роз`яснено наслудки ухилення від участі в експертизі, згідно ст. 109 ЦПК України (а.с. 163). Відповідно до висновку експерта від 23.07.2019 за №04-07/19КЕ ТОВ «Подільський центр судових експертиз», сторони, в тому числі відповідач [PERSON] , були повідомлені про адресу, дату та час проведення огляду об`єкта дослідження, оскільки об`єкт дослідження не був наданий експерту для огляду, ним було визначено середню ринкову вартість автомобіля FORD TRANZIT, ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , станом на момент проведення дослідження, яка складала 78 880, 40 грн. (а.с. 167 - 170). Відповідно до поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог, позивач, враховуючи висновок експерта, змінила заявлені нею позовні вимоги та просила встановити факт проживання однією сім`єю позивача та відповідача, визнати об`єктом права спільної сумісної власності автомобіль марки FORD TRANZIT та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 39 440,20 грн., що становить 1/2 вартості автомобіля, визначеної експертним шляхом, з доказами її направлення відповідачу (а.с. 183 - 185). Ухвалою суду від 10.09.2019 прийнято до розгляду змінені позовні вимоги позивача (а.с. 186). Відповідач надіслав суду письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що окрім вказаного у відзиві додатково пояснює, що надані позивачем фото свідчать лише про те, що у нього виникли батьківські почуття до сина, а не усталені сімейні відносини з позивачем та створення спільної власності. Також зазначив, що позивач посилається на свідків, які є її добрими знайомими та родичами та можуть сказати те, що хоче позивач, але їм нічого сказати щодо предмету спору, сторони були зареєстровані за різними адресами, що унеможливлює спільне проживання однією сім`єю. Повторно зазначив, що до придбання спірного транспортного засобу позивач не має жодного відношення, оскільки він був придбаний ним за власні кошти та в подальшому проданий 29.12.2016 іншій особі за 2 000 грн. (а.с. 192 - 195). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 09.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити змінені позовні вимоги. Суду пояснили, що сторони жили разом в період з січня 2011 року по 08 листопада 2016 року однією сім`єю як чоловік та жінка, в інших шлюбах вони не перебували та свій шлюб не реєстрували. За цей період в них народився син, та в цей час сторони придбали за спільні кошти автомобіль. Кожен зі сторін мав свої доходи, сторони спільно проживали, спільно вели господарство, мали спільний бюджет, що доведено свідками в судовому засіданні, але відповідач одноосібно продав вказаний автомобіль, що сам визнав у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином і в установленому законом порядку повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, згідно положень п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, враховуючи наданий суду відзив на позов та додаткові письмові пояснення. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є кумою позивача, неприязних стосунків в неї з учасниками судового розгляду немає. Сторони по справі жили разом як подружжя, виховували дитину позивачки від першого шлюбу [PERSON] , а потім у них народився спільний син. Сторони проживали в [ADDRESS] , постійно проживали разом десь 5 років, з 2011 року до 2016 року, в будинку знаходились особисті речі відповідача, відповідач поводив себе в будинку як господар, накривав на стіл тощо, їй відомо, що він робив косметичний ремонт в цьому будинку. Відповідач постійно возив дитину в садочок. Позивач їй говорила, що у них з відповідачем спільний бюджет та вони разом купували диван та інші речі. Також вона бачила, як сторони разом на ринку купували продукти, інші товари, тримали курей. Свідок бачила біля їхнього будинку автомобіль, але обставини його придбання їй невідомі. Дочка позивача [PERSON] називала відповідача батьком, перед іншими людьми сторони називали себе «чоловіком» та «дружиною». Свідок[PERSON] суду пояснила, що вона є подругою позивачки, проживає в одному селі з позивачкою, тому спілкуються вони дуже часто, постійно - по телефону, 3 - 4 рази на місяць вона бувала в будинку, де проживали сторони по справі. Сторони проживали разом в [ADDRESS] , в них була спільна спальня, відповідач мав в будинку особисті речі, інструменти, біля будинку постійно стояла машина, якою він їздив. Вона бачила як сторони разом вели спільне господарство, обробляли город біля будинку, робили ремонт в будинку, позивач їй говорила, що в них з відповідачем спільний бюджет, та й відповідач цього не заперечував, вони купували один одному подарунки, називали себе «чоловіком» та «дружиною», вона неодноразово зустрічала їх разом в парку, в лісі на прогулянці, в місті за покупками. Постійно проживати разом сторони почали десь за рік до народження спільного сина, з 2011 року, та проживали до 2016 року. Дочка позивачки [PERSON] відповідача «батьком», а він її «доцьою». Спочатку в них був старий автомобіль та вони збирали гроші на придбання нового автомобіля, який в результаті придбали та відповідач використовував його в своїй роботі. Вона бачила як відповідач продовжував користуватись даним автомобілем і після припинення відносин з позивачем. Та позивач дуже важко переживала припинення їхніх відносин з відповідачем. Свідок[PERSON] суду пояснила, що є кумою позивачки та перебуває із сторонами по справі в нормальних стосунках, та їй відомо, що сторони почали проживати разом з січня 2011 року та проживали разом до 2016 року. Вона бачилася із сторонами не рідше одного разу на місяць та особисто бачила, що сторони постійно проживали разом, вона ходила до них в гості, а вони ходили в гості до неї. Сторони проживали в [ADDRESS] , відповідач жив там постійно, там були його речі, вони з позивачкою мали спільну кімнату, разом робили ремонт в цьому будинку, разом купували телевізор, диван, їздили разом по справах, по їхній поведінці вона зрозуміла, що вони мали спільний бюджет, хотіли разом купити автомобіль, щоб мати додаткове джерело доходу. Через деякий час вони придбали білий автомобіль марки Форд, який стояв в їхньому дворі. Відповідач постійно возив даним автомобілем позивачку з дітьми, а також підвозив її (свідка). Між відповідачем та дочкою позивачки [PERSON] були відносини як між батьком та дочкою, та сторони поводили себе весь час як подружжя, а саме як «чоловік» та «дружина». Знає, що вони також мали намір офіційно укласти шлюб. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка є його племінницею та в нього з відповідачем нормальні відносини. Йому відомо, що позивачка проживала з відповідачем в «цивільному шлюбі» як звичайна сім`я на протязі 5 років, позивачка має дочку від першого шлюбу [PERSON] та в сторін також народився спільний син, та в 2011 - 2016 р.р. сторони проживали разом, вели спільний побут. Свідку відомо ці обставини, оскільки саме він надав їм для проживання належний йому на той час житловий будинок в [ADDRESS] , та сприймав відповідача як члена сім`ї. Він особисто зустрічався із сторонами не менше 2 разів на місяць, сприймав відповідача саме як чоловіка племінниці, так як він (свідок) бував в будинку, йому відомо, що сторони проживали разом в одній кімнаті, в будинку були речі відповідача, відповідач поводив себе як батько по відношенню до двох дітей, як рідного сина, так і дочки позивачки, всі питання вони вирішували разом, разом вели спільне господарство, допомагали своїм батьком утримувати господарство, відповідач робив ремонт в будинку, де вони проживали з позивачкою, придбавали телевізор в будинок, та за їхньою поведінкою не ділили бюджет, а спільно користувалися коштами. Спірний автомобіль, як правило, стояв на подвір`ї будинку, де проживали сторони. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивачки, так як вона є єдиною донькою, то один від одного вони нічого не приховують та мають тісні стосунки, та їй відомо, що позивач та відповідач почали проживати разом як чоловік з жіною в січні 2011 року та проживали постійно разом в одному будинку в [ADDRESS] , до 08.11.2016 року. Вона запам`ятала дату, так як то було свято, відповідач в той день саме їй віддав ключі від будинку, залишив в неї сина та повідомив, що йде з сім`ї. Весь цей час сторони по справі проживали постійно разом як чоловік та дружина, мали намір укласти шлюб, мали спільний бюджет, спали в одній кімнаті, відповідач весь час допомагав по господарству та з дітьми, робив ремонт в будинку, де вони проживали, разом купували різні речі по господарству. В 2012 році в сторін народився спільний син та дочку позивачки від першого шлюбу відповідач прийняв як рідну дочку. Свідок з чоловіком постійно допомагали їм як молодій сім`ї, але сторони жили окремо від них. Їй відомо, що через деякий час після початку їх спільного проживання сторони придбали автомобіль Форд, на який разом збирали гроші. Вони перед всіма називали себе «чоловіком» та «дружиною», спілкувалися як з ними, так і з батьками відповідача. Тому її (свідка) дуже здивувало, що відповідач залишив сім`ю. Заслухавши учасників судового засідання, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які мають значення для вирішення справи судом. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, виданого 04.05.2012, та сторонами не заперечується (а.с. 10). За рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 650 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. З копії даного рішення Вінницького міського суду Вінницької області вбачається, що при обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач також зазначала про спільне проживання з відповідачем у період з 2011 року по 2016 рік, та судом встановлено, що син сторін по справі народився під час їх спільного проживання (а.с. 11 - 13). Відповідно до копії облікової картки транспортного засобу № 29215870 від 30.10.2013 Вінницького ВРЕВ УДАІ УМВС України у Вінницькій області, за відповідачем [PERSON] було зареєстровано транспортний засібмарки FORD TRANZIT, білого кольору, номер кузова [NUMBER] , 1999 року випуску, довідка-рахунок від 28.09.2013 (а.с. 14). Та придбання автомобіля у вказаний час відповідачем не заперечується. Згідно з листом Регіонального сервісного центру у Вінницькій області Міністерства внутрішніх справ України від 05.10.2018, громадянином [PERSON] 29.12.2016 здійснено перереєстрацію на нового власника транспортного засобу марки FORD TRANZIT, 1999 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу 0545/2016/269976, згідно копії якого [PERSON] відчужив автомобіль 29.12.2016, вартість автомобіля, вказана в договорі, становить 2 000 грн. (а.с. 31, 32 - 33). Згідно довідки виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 25.01.2019, відповідач з 22.11.2017 року проживає та зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 80). Згідно з довідкою Територіального сервісного центру № 0545 Регіонального сервісного центру у Вінницькій області МВС України від 05.02.2019, вартість транспортного засобу марки FORD TRANZIT, номерний знак [NUMBER] , проданого [PERSON] 29.12.2016, становила 2 000 грн. (а.с. 137). Згідно з довідками про доходи ПрАТ «Концерн Хлібпром» від 05.11.2018 за № 861, № 862 позивач [PERSON] за період з січня 2011 по червень 2012 року та з січня 2015 року по листопад 2016 року отримувала доходи у вигляді заробітної плати (а.с. 15 - 16). Згідно наданих суду копії свідоцтва про народження позивача та довідок про місце роботи і отримані доходи, батьки позивача отримували відповідні доходи протягом 2011 - 2016 р.р. (а.с. 17 - 30). Крім цього, сторонами надано суду фотокартки на підтвердження їх позиції по справі (а.с. 136, 148 - 153). Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. З метою встановлення фактичних обставин у справі судом були допитані свідки, досліджені надані сторонами письмові докази. На переконання суду, позивач при розгляді даної справи надала суду належні і допустимі докази на підтвердження проживання однією сім`єю з відповідачем [PERSON] як чоловіка та жінки в період з січня 2011 року по 08 листопада 2016 року, наявність в них спільного побуту, взаємних прав і обов`язків, про що свідчить також наявність спільної дитини, що було підтверджено, як поясненнями сторони позивача, так і показаннями свідків, наданих в судовому засіданні, які підтвердили, що сторони по справі проживали у вказаний проміжок часу саме як подружжя, а саме чоловік і жінка, їх свідчення є послідовними, логічними та не протирічать одні одним. Відсутність іншого зареєстрованого шлюбу в сторін по справі у вказаний період, а саме з січня 2011 року до 08 листопада 2016 року, відповідачем не заперечується. Фотокартки, надані стороною позивача, не є самостійним доказом проживання сторін як чоловіка та жінки, але вони вказують на послідовність позиції позивача, свідчать про їх близькі та теплі стосунки з відповідачем та його родичами. Тому вимога позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю сторін по справі в період з січня 2011 року по 08 листопада 2016 року підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя). Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Отже, відповідно до вищевказаних норм законодавства, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не перебувають в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання. Оскільки матеріалами справи доведено, що спірний автомобіль було придбано за час спільного проживання сторін по справі однією сім`єю як чоловіка та жінки та після припинення спільного проживання було відчужене відповідачем, який заперечує будь-яке право позивача на автомобіль, без згоди та відома позивачки, та відповідачем не доведено належними і допустимими доказами придбання автомобіля за особисті кошти відповідача, суд вважає, що її порушене право на автомобіль підлягає захисту, а тому вимога про визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності підлягає задоволенню шляхом визнання, що автомобіль марки FORD TRANZIT, білого кольору, номер кузова [NUMBER] , 1999 року випуску, був об`єктом права спільної сумісної власності сторін по справі. При цьому посилання відповідача на те, що позивач отримувала заробітну плату лише по червень 2012 року та не брала участі в придбанні спірного автомобіля не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя з огляду на вищевказані норми законодавства. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 372 ЦК України, в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 61 СК України). Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ст. 65 СК України). Подібні за змістом положення щодо здійснення співвласниками спільної сумісної власності закріплені статтями 364, 369 ЦК України. Таким чином, у разі, якщо при вирішенні справи про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлено, що один із подружжя здійснив відчуження такого майна чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, це майно або його вартість враховується при поділі. За таких обставин, виходячи зі змісту статті 65 СК України, згода іншого із подружжя на його відчуження повинна надаватися письмово. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні ними згоди - виходячи з дійсної його вартості.Відповідного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 18 листопада 2019 року по справі № 523/7112/15-ц. Та в ході судового розгляду було встановлено, що відповідач відчужив спірний автомобіль без згоди позивача та не погоджував з нею його вартість, будь-яких доказів на підтвердження відшкодування відповідачем позивачу частини вартості автомобіля в судовому засіданні не встановлено. Також відповідачем не доведено обставин, на які він посилається у відзиві на позовну заяву, а саме щодо того, що автомобіль з`їхав в кювет і перекинувся, у зв`язку з чим потребував ремонту, тобто що дійсна вартість автомобіля на час його відчуження становила саме 2 000 грн. Надана суду довідка про вартість, за якою було відчужено автомобіль, а також копія договору купівлі-продажу автомобіля є доказами визначення вартості автомобіля для продажу за згодою сторін договору, але не є доказами дійсної (об`єктивної) вартості автомобіля на час його відчуження. Тому, оскільки [PERSON] розпорядився спірним автомобілем без згоди [PERSON] , яка не погоджувала вартості відчуження вказаного автомобіля, суд вважає, що позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості 1/2 частки автомобіля, вартість якого визначено експертним шляхом та не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги слід задовольнити. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати позивача, а саме витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 114, 40 грн. (а.с. 9). Доказів понесення відповідачем інших витрат, пов`язаних розглядом справи, суду не надано. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved