Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Івано-Франківський міський відділ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 20.05.2017 року вона отримала лист від Івано-Франківського ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області з постановою про відкриття виконавчого провадження від 16.05.2017 року, згідно якої з позивача стягують на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошову суму в розмірі 65833,15грн. на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО [PERSON] від 27.10.2016 року. У даному виконавчому написі вказано про стягнення з [PERSON] на користь відповідача боргу за кредитним договором № DNH4KР20920472 від 17.12.2005 року у розмірі: залишок заборгованості за кредитом 2138,64грн.; залишок заборгованості за відсотками 15700,83грн.; пеня 43239,72грн.; штраф 3053,96грн. та витрати пов'язані із вчиненням виконавчого напису 1700грн. Строк, за який проводиться стягнення з 17.12.2005 року по 29.09.2016 року. Позивач зазначає, що спірний виконавчий напис винесено з порушенням умов вчинення виконавчих написів, передбачених ст. 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якого нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані окремі документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. У 2013 році відповідач звертався до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, та в процесі розгляду справи було встановлено пропущення ПАТ КБ «Приватбанк» строків позовної давності, а тому 18.09.2013 року представником банку було подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду. Отже суд прийшов до висновку про відсутність претензій до [PERSON] з боку банку та виніс ухвалу від 18.09.2013 року про залишення позовної заяви без розгляду. Дана ухвала суду є підтвердженням, що правовідносини породжені кредитним договором № DNH4KР20920472 від 17.12.2005 року, а як наслідок і зобовязання, що виникає за кредитним договором є спірними для позивача та відповідача ПАТ КБ «Приватбанк». [PERSON] цього, за умовами вказаного кредитного договору остаточна дата виконання договору 15.06.2007 року. Однак виконавчий напис нотаріуса виданий 27.10.2016 року, що на 6 років прострочує законне право відповідача на стягнення боргу за виконавчим написом нотаріуса. У звязку з наведеним, просила визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON] від 27.10.2016 року та зареєстрований у реєстрі за № 9452 за кредитним договором № DNH4KР20920472 від 17.12.2005 року грошових коштів всього на суму 65833,15грн. таким, що не підлягає виконанню. Позивач в судове засідання не зявилася, подала заяву за змістом якої просить розглянути справу у її відсутності та просила позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. Треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та представник Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області в судове засідання також не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 17 грудня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DNH4KР20920472, відповідно до умов якого [PERSON] наданий кредит в розмірі 2138,64грн. на строк 18 місяців по 15.06.2007 року включно зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.9). За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «Приватбанк» звертався з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.09.2013 року позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» залишено без розгляду (а.с.8). 27 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 9452 було вчинено виконавчий напис, згідно з яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNH4KР20920472 від 17.12.2005 року у розмірі 64133,15грн., з яких: залишок заборгованості за кредитом 2138,64грн.; залишок заборгованості за відсотками 15700,83грн.; пеня 43239,72грн.; штраф 3053,96грн. А також витрати пов'язані із вчиненням виконавчого напису 1700грн. Всього на суму 65833,15грн. Строк, за який проводиться стягнення з 17.12.2005 року по 29.09.2016 року (а.с.7). Постановою головного державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області [PERSON] від 16.05.2017 року відкрито виконавче провадження ВП № 53952633 з виконання виконавчого напису від 27.10.2016 року по стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 65833,15грн. боргу (а.с.5,6). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). [PERSON] того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів . Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зокрема, спростовує безспірність заборгованості боржника той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису в суді розглядається по суті спір щодо розміру цієї заборгованості (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 4 березня 2015 року в справі № 6-27цс15, від 11 березня 2015 року в справі № 6-141цс14). Вирішуючи питання про безспірність суми боргу [PERSON] перед Банком на день вчинення виконавчого напису, суд виходив з наступного. Виходячи зі змісту заяви позивача від 17.12.2005 року, позивач просила надати їй строковий кредит у сумі 2138,64 грн. на строк вісімнадцять місяців по 15.06.2007 року включно, зі сплатою за користування кредитом 2,09 % на місяць. При цьому, заява позивача від 17.12.2005 року не містить умов щодо сплати позивачем, як позичальником, неустойки (штраф, пеня), яку стягнуто виконавчим написом нотаріуса. Як встановлено судом, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] вчинила виконавчий напис про стягнення заборгованості за період з 17.12.2005 року по 29.09.2016 року. [PERSON] того, кредитор нарахував боржнику пеню, яка перевищує розмір основного боргу, що не може вважатися безспірним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги стосовно відсутності безспірної заборгованості при вчинення виконавчого напису нотаріусом є обгрунтованими, тому є усі підстави для задоволення позовних вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою КМУ від 29.06.99р. №1172, п. 3, 4 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, ст. ст. 87-88 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 16, 18, 526, 527 ч.1, 611, 612 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved