Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до Вижницької міської ради, [PERSON] про визначення частки у праві спільної сумісної власності. В позові вказує, що 31.08.2015 року померла її бабуся [PERSON], про що 02.09.2015 року виконкомом Трушевицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області складено відповідний актовий запис за № 17 і видано свідоцтво про смерть, серія І-СГ № 396299 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається, поряд із іншим майном, також із частки (передбачається 1/2 частина) квартири за № 13 у житлового будинку, який знаходиться у м. Вижниця по вул. Н. Яремчука Чернівецької області, загальна вартість якого становить 43283 грн., що підтверджується технічним паспортом на квартиру на ім'я [PERSON] та свідоцтвом про право власності на житло від 07.12.1998р., яке видане органом по приватизації Вижницької міської ради згідно із розпорядженням № 59 від 07.12.1998р. Відповідно до вищезгаданого свідоцтва про право власності квартира за № 13 у житловому будинку який знаходиться у м. Вижниця по вул. Н. Яремчука Чернівецької області була приватизована та належить на праві приватної спільної власності покійній бабусі [PERSON] та дідусю [PERSON], який теж давно помер, без визначення часток. Спадщину після смерті бабусі прийняла її матір [PERSON], однак вона також померла 15.12.2015р., що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія 1-МИ № 153630 виданого відділом ДРАЦС Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області . Спадкоємцями першої черги за законом є вона та її рідна сестра [PERSON], із якою вона уклала нотаріально посвідчений договір про поділ спадкового майна. Інших спадкоємців та осіб, які мають право на обов'язкову частку немає. Зазначала,що своєчасно прийняла спадщину та звернулася до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі такого свідоцтва державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори їй було відмовлено у зв'язку з тим, що не було надано належним чином зареєстрованого на ім'я [PERSON] документа про право власності на квартиру [ADDRESS], а саме не виділено та не визначено частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, що свідчило б про належність даного майна померлій та дало б змогу їй успадкувати належну їй частку. Просила визначити частку [PERSON], яка померла 31.08.2015 року, в розмірі 1/2 частини в праві приватної спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 07.12.1998р., яке видане органом по приватизації Вижницької міської ради Чернівецької області згідно із розпорядженням № 59 від 07.12.1998р. та припинити право спільної сумісної власності на указану квартиру. У судовому засіданні позивач поданий позов підтримала у повному обсязі, просила його задоволення. Представник Вижницької міської ради в судове засідання не зявився, хоча повідомлений про день, годину та місце слухання справи належним чином, від нього надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі, позов визнав, щодо визнання права власності на спадкове майно за позивачем не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася. В адресованій суду заяві позов визнає, та просить справу розглядати у її відсутність. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно вимог ч. 1ст. 11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, 31.08.2015 року померла бабуся позивача , [PERSON], про що 02.09.2015 року виконкомом Трушевицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області складено відповідний актовий запис за № 17 і видано свідоцтво про смерть, серія І-СГ № 396299 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається, поряд із іншим майном, також із частки (передбачається 1/2 частина) квартири за № 13 у житлового будинку, який знаходиться у м. Вижниця по вул. Н. Яремчука Чернівецької області, загальна вартість якого становить 43283 грн., що підтверджується технічним паспортом на квартиру на ім'я [PERSON] та свідоцтвом про право власності на житло від 07.12.1998р., яке видане органом по приватизації Вижницької міської ради згідно із розпорядженням № 59 від 07.12.1998р. Відповідно до вищезгаданого свідоцтва про право власності квартира за № 13 у житловому будинку який знаходиться у м. Вижниця по вул. Н. Яремчука Чернівецької області була приватизована та належить на праві приватної спільної власності покійній бабусі [PERSON] та дідусю [PERSON], який теж давно помер, без визначення часток. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла мати позивачки, [PERSON], однак вона померла 15.12.2015р., що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія 1-МИ № 153630 виданого відділом ДРАЦС Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області . Спадкоємцями першої черги за законом є позивач та її рідна сестра [PERSON], із якою вона уклала нотаріально посвідчений договір про поділ спадкового майна. Інших спадкоємців та осіб, які мають право на обов'язкову частку немає. Зазначала, що своєчасно прийняла спадщину та звернулася до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі такого свідоцтва державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори їй було відмовлено у зв'язку з тим, що не було надано належним чином зареєстрованого на ім'я [PERSON] документа про право власності на квартиру [ADDRESS], а саме не виділено та не визначено частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, що свідчило б про належність даного майна померлій та дало б змогу їй успадкувати належну їй частку. Так, статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених прав визначені уст.16 ЦПК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно положень ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, частиною 1 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Разом з тим, відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Таким чином, положеннями ст. 370 ЦК України врегульовано як питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, так і те, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Крім того, згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно до ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як зазначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved