Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та за минулий час посилаючись на те, що вони з відповідачем перебували в шлюбі з 10.02.2007 року. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 29.04.2010 року шлюб розірвано. Від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. 09.08.2017 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Відповідач у вихованні та утриманні дитини участі майже не приймає, в певний період часу ухилявся та періодично ухиляється від обов`язків по утриманню дитини, матеріальну допомогу надає частково з тривалою різницею в часі. З моменту розірвання шлюбу та по 2015 рік він взагалі не приймав участь у вихованні та утриманні сина, а з 2015 року участь приймає частково. З питань утримання дитини вони домовились усно, втім, відповідач систематично ухиляється від сплати аліментів. За період з моменту розірвання шлюбу та по день подачі позову до суду (з 11.05.2010 року по 10.09.2020 року) розмір аліментів становить 20 066,70 грн., які просила стягнути з відповідача. Крім того, просила стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини доходів відповідача до повноліття дитини. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що відзив на позовну заяву отримано 25.01.2021 року, відповідь на відзив подавати не буде. Відповідач до суду не з`явився, від представника відповідача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням в іншій справі, відзив на позовну заяву з клопотанням про витребування доказів - відомостей щодо перебування позивача в СІЗО за кримінальне правопорушення в 2013 році. Вивчивши обґрунтування клопотання про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення. Враховується і те, що сторона відповідача вже вдруге не з`являється в судове засідання, представником подаються заяви про відкладення засідань без надання доказів наявності поважних причин. Клопотання про витребування доказів судом не розглядалось у зв`язку з відсутністю сторін (можливості обговорення та з`ясування зв`язку з предметом спору). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Даний позов зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва 10.09.2020 року. 11.09.2020 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями. 16.09.2020 року здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» щодо відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані позивача. 22.09.2020 року надійшла відповідь з Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву (отримав 28.10.2020 року). 25.01.2021 року надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав його недоведеності. В суді встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі, та мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, тоді як, відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку обох своїх батьків. В даному випадку позивач та відповідач є особами працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду не надано. Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. По даній справі позивач просить стягнути аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини доходів відповідача. починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи докази надані сторонами та норми діючого законодавства, суд вважає вимоги позивача в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. З приводу вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини за минулий час, з 11.05.2010 року по 10.09.2020 року, враховуючи докази, які надано позивачем, суд дійшов висновку, що в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не надала жодного доказу того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимога позивача про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час не знайшла свого підтвердження в суді та не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави має бути стягнуто судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial