Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, в розмірі 5000 грн., щомісячно, до досягнення ним 23 років за умови продовження навчання; про стягнення додаткових витрат в розмірі 6500 гривень; про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що з відповідачем по справі перебувала у шлюбі, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . 01 вересня 2006 року шлюб з відповідачем розірвано. Зазначила, що на даний час їх син досяг повноліття та навчається на третьому курсі денної форми навчання у Львівському Національному університеті імені Івана Франка. У зв`язку із навчанням сина витрати на його утримання значно зросли. Вона забезпечує належний рівень життя сина, проте, на даний час не працює, перебуває на обліку у Львівському міському центрі зайнятості як безробітна. Крім того, син відвідує додаткові платні курси, вартість яких становить 13 000 грн. Відповідач не дає жодних коштів на утримання сина, не оплачує жодних додаткових витрат на його утримання, хоча є здоровим та працездатним, займається підприємницькою діяльністю, тому має можливість надавати матеріальну допомогу сину. Крім цього, просить стягнути половину вартості витрат, понесених на правову допомогу, що становить 2000 грн. Ухвалою суду від 18.11.2019 відкрите провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 20.12.2019 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позов визнає частково в частині стягнення з нього аліментів на утримання повнолітнього сина у розмірі 500 грн. В задоволенні решти позовних вимог просить відмовити, оскільки на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Крім цього, на його утриманні перебуває мати [PERSON] , [INFO] , яка є пенсіонером та проживає одна, потребує догляду. Зазначив, що не відмовлявся від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню сина, згідний допомагати в міру своїх можливостей. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позові, просить позов задовольнити. Вказала, що відповідач самоусунувся від виховання сина, не піклувався і не надавав жодної матеріальної допомоги. На даний час син потребує матеріальної допомоги, навчається на 3-му курсі в університеті, отримує стипендію, змушений відвідувати додаткові платні курси, вартість яких становить 13000 грн. Просить врахувати. що вона не працює, в неї є на утриманні ще неповнолітня дитина. Також зазначила, що у сина незадовільний стан здоров`я, він змушений проходити періодичне медичне обстеження, купувати додаткову літературу, одяг. Вважає, що батько зобов`язаний утримувати сина до досягнення двадцяти трьох років і батько може надавати таку матеріальну допомогу. Представник позивача - адвокат Гринчишин І.Я. в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, надав аналогічні викладеним у позові пояснення, просить позов задовольнити. Вказав, що син позивача отримує стипендію, яка повністю витрачається на проїзд. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову частково заперечила, вважає суму аліментів, заявлену позивачем як необгрунтовано завищену. Вказала, що відповідач погоджується за умов спілкування з сином сплачувати аліменти, і буде сплачувати на рахунок сина, а не позивача Що стосується позовних вимог в частині додаткових витрат, вважає такі безпідставними. Заслухавши вступне слово учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] з 12 серпня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 01 вересня 2006 року розірвано. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Сторони у справі не оспорюють, що син [PERSON] на даний час проживає з позивачем. Відповідно до довідки №339, виданої 06.11.2019 ЛНУ імені Івана Франка, [PERSON] навчається у вказаному навчальному закладі на 3 курсі денної форми навчання освітнього ступеня бакалавр факультету управління фінансами та бізнесу. Навчання проводиться за рахунок державного бюджету. Термін навчання з 01.09.2017 по 30.06.2021. Відповідно до положень ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні вказав, що батьки розлучились коли йому виповнилось 6 років. Після розлучення батько не приймав жодної участі в його вихованні і утриманні, не спілкувався з ним. Він звернувся за допомогою до батька у віці 16 років, але батько відмовився допомогти. Пояснив, що тільки матір забезпечує його, на даний час він навчається на третьому курсі денної форми навчання, змушений відвідувати додаткові курси, які є платні. Пояснив, що в нього є проблеми зі здоров`ям (сердце, зір, печінка), потребує реабілітації. Батько жодної допомоги не надавав і не надає. Дійсно, відповідач [PERSON] має на утриманні трьох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження дітей. Разом з тим, необхідність утримувати інших малолітніх дітей не виключає обов`язку відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який її потребує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 539/2580/16-ц. Чинним законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов`язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв`язку між батьками й дитиною (кровний зв`язок між батьками та дитиною або зв`язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на відсутність доказів про наявність потреби сина у матеріальній допомозі в зв`язку з продовженням навчання та розміру дійсних витрат на дитину в зв`язку з навчанням, а також на те, що дитина у навчальному закладі перебуває на державній формі фінансування, тож відсутні витрати на оплату навчання. З такою позицією сторони відповідача суд погодитись не може, адже у довідці навчального закладу зазначено, що [PERSON] навчається на денній формі навчання. Така форма навчання призводить до неможливості студента офіційно працювати та отримувати доходи, а отже дитина об`єктивно потребує матеріальної допомоги на своє утримання на час навчання, адже сама по собі денна форма навчання позбавляє повнолітню дитину сторін можливості працювати та утримувати себе самостійно і за таких умов дитина потребує матеріальної допомоги від своїх батьків. У постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року в справі №346/103/17, суд касаційної інстанції, зокрема, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що дитина сторін навчається на денній формі, у зв`язку з чим не в змозі офіційно працювати та отримувати доходи, а отже потребує матеріальної допомоги на своє утримання на час навчання. При визначенні розміру аліментів суд враховує розмір прожиткового мінімуму громадян, який встановлений законом станом на час розгляду справи, задовільний стан здоров`я сина, задовільний стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, наявність у платника аліментів на утриманні інших трьох дітей, те, що утримання дитини є обов`язком обох батьків і прийшов до висновку, що з відповідача слід стягувати на користь позивачки аліменти в розмірі максимально наближеному до половини прожиткового мінімуму 1100 грн., починаючи з часу звернення позивачки до суду з даним позовом. Визначаючи такий розмір аліментів, враховується позиція відповідача, висловлена його представником в судовому засіданні і на переконання суду, цієї суми, поряд з аналогічним обов`язком матері брати рівнозначну фінансову участь в утриманні сина, буде більш ніж достатньо для забезпечення належного матеріального становища повнолітнього, який продовжує навчання. Щодо стягнення додаткових витрат, суд зазначає наступне. У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, що «СК виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення». Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які утримуються одним з батьків на утримання дитини. Разом з тим статтею, 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання). Отже, оскільки судом вже вирішено питання про стягнення щомісячних аліментів на час навчання повнолітньої дитини і такі кошти по суті за своєї правовою природою фактично є додатковими витратами, тому позовні вимоги в частині стягнення додаткових витрат вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Оскільки позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 768 грн. 40 коп. судового збору. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача половини витрат на правову допомогу в сумі 2000 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 2 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). З матеріалів справи вбачається, що позивачем 06.11.2019 укладено договір про надання професійної правничої допомоги з ТзОВ «Центр надання правової допомоги захисту прав». На підтвердження понесених витрат на правову допомогу [PERSON] надано акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 06.11.2019 та квитанція про отримання адвокатом гонорару за надану правничу допомогу в розмірі 4000 гривень. Надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість, а тому позовна вимоги про стягнення з відповідача половини вартості витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.182, 199, 200 СК України,

Outcome: partial