Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним укладеного між нею та відповідачем 21 серпня 2008 року договору дарування квартири №257, яка розташована в будинку №2 по вул. Бульвар Вечірній в м. Кривому Розі та належала їй на праві власності, та про стягнення з неї на користь відповідача 2000 грн., який вмотивувала тим, що подарувала відповідачу свою квартиру, тому що потребувала грошей на своє лікування у звязку із поганим станом свого здоровя, який погіршився ще в кінці 90-х років та існував на час дарування квартири, пов'язаного із захворюваннями на клаустрофобію, нирок та ока, тому перед тим, як вчинити зазначений правочин, домовилась із своєю сестрою матірю відповідача що відповідач буде їй допомагати, регулярно відвідувати її та надавати кошти на її лікування, однак отримала від відповідача лише одноразову допомогу в розмірі 2000 грн., що вказує на те, що вона вчинила такий правочин під тиском тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позов у повному обсязі, при цьому позивач пояснила суду, що відповідач є її племінницею, що в 2008 році добровільно подарувала відповідачу свою квартиру і претензій до неї не мала, однак, даруючи квартиру, сподівалась на отримання за це догляду та матеріальної допомоги від відповідача, зараз у неї до відповідача виникла образа, оскільки у неї загострились захворювання, а відповідач не приділяє їй уваги та не надає їй матеріальної допомоги, тому, не отримуючи матеріальної допомоги, а також побоюючись, що відповідач може вигнати її з квартири та бажаючи померти саме в своїй квартирі, вона і вирішила звернутись до суду з таким позовом, однак додала при цьому, що вона весь час проживає в своїй квартири, і її з квартири ніхто не виганяє. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, при цьому представник відповідача просила суд застосувати до виниклих правовідносин спеціальну позовну давність в один рік, а відповідач пояснила суду, що позивач є її тіткою, що у них були добрі відносини, що позивач сама виявила намір подарувати їй квартиру, тому що «не мала надії» на свого «непутящого» сина, вона відмовляла її від цього, однак позивач її не слухала, а в 2008 році сама запросила її до нотаріуса, який розяснив позивачу усі умови правочину, приділивши особливу увагу тому, що це саме договір дарування, позивач добровільно його підписала, заявивши при цьому, що їй від неї нічого не потрібно, однак у 2013 році відношення позивача до неї різко погіршилось, вона почала до неї придиратись та вимагати приділяти їй уваги, вона давала їй на лікування 2000 грн., додала при цьому, що не збирається позбавляти позивача квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є сусідкою позивача, що знає її з 1996 року, що позивач хворіє і вона їй по-сусідськи допомагає, що в 2005 році у позивача погіршився зір, почались проблеми з венами, і вона потребувала операції, що чула від позивача, що це матір відповідача запропонувала позивачу подарувати квартиру, при цьому зазначила, що якби у неї були гроші на лікування позивача, то тоді позивач подарувала б квартиру їй, також вона знає зі слів позивача, що відповідач та її матір в обмін на дарування квартири обіцяли позивачу допомогти з грішми на операцію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є сусідкою позивача, що знає її з 1997 року, що позивач хворіє, у в звязку з чим звертається до неї за допомогою, вона супроводжувала її до лікарні, що відповідач з 2007 року і по цей час ненадовго відвідує позивача, що знає зі слів позивача, що в 2007 році їй на операцію потрібно було 3000 грн. і що вона буде відкладати на це гроші зі своєї пенсії. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до такого. Так, згідно договору дарування квартири від 21.08.2008 року (далі Спірний договір), позивач подарувала, а відповідач прийняла в дар квартиру №257, яка розташована в будинку №2 по вул. Бульвар Вечірній, яка належала позивачеві на праві приватної власності (далі Спірна квартира) (а.с.10). Із матеріалів справи вбачається, що позивач має ряд хронічних захворювань, з 1992 року періодично проходить лікування, а у вересні 2013 року їй була проведена операція по видаленню катаракти лівого ока (а.с.6-9, 11, 12, 43-45, 47-51). Як убачається з позовної заяви, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на правову підставу, передбачену ст. 223 ЦК України. Отже, розглядаючи вимоги про визнання Спірного договору недійсним на підставі цієї правової норми, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 своєї постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Верховний Суд України, узагальнюючи 24 листопада 2008 року судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, зазначив, що правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки. При цьому невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, а тяжкою обставиною купівля ліків,виплата боргів, витрати на лікування (як самої особи, котра вчиняє правочин, так і її близьких). Але договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Тому в таких випадках за відсутності доказів про обман іншої сторони або фактичних умов іншого правочину (договору довічного утримання) може мати місце помилка, тобто неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення (даруючи будинок, особа мала впевненість, що за це їй буде надаватися матеріальна допомога, а без такої впевненості або надії правочин не був би укладений). Як убачається із визначеного позивачем предмету та підстав позову, змісту позовних вимог, а також установлено в судовому засіданні на підставі її пояснень, позивач, добровільно укладаючи Спірний договір, мала на меті саме отримання нею, як людиною хворою та похилого віку, взаємної винагороди у вигляді стороннього догляду та матеріальної допомоги за передачу відповідачу своєї квартири у власність, без чого Спірний договір не був би укладений, що не свідчить про обставини укладення позивачем такого правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а відтак вимоги позивача та її представника про визнання Спірного договору недійсним за правових підстав, передбачених у ст. 233 ЦК України, суд уважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Оскільки решта позовних вимог про стягнення з позивача на користь відповідача 2000 грн. наданої нею матеріальної допомоги на лікування є похідними від вимог про визнання Спірного договору недійсним, а відтак суд не знаходить підстав і для їх задоволення. Отже за вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed