Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач звернулася до районного суду з позовною заявою, в якій, за своїми уточненими позовними вимогами, просить поділити належне подружжю на праві спільної сумісної власності майно, а саме - автомобіль марки «Citroen C4 PIKASSO» д.н.з. [NUMBER], збільшивши частку майна позивачки у вартості спільного сумісного майна; стягнути з відповідача на свою користь в якості компенсації більшої частини вартості автомобіля грошову суму у розмірі 195 046,0 грн. та вартість консультаційного висновку у сумі 1000,0 грн. Позов мотивований тим, що з 19.08.2000 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають троє дітей: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.05.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу сини проживають з позивачем, а дочка з відповідачем. За час подружнього життя сторонами (у кредит) було нажите майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме - автомобіль марки «Citroen C4 PIKASSO», номер кузова [NUMBER], 2010 року випуску. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди стосовно поділу спільного майна. Вказує, що 17.06.2016 р. вона уклала шлюб з [PERSON], від якого вони мають сина - [PERSON], [INFO] Позивачка посилаючись на те, що вона виховує трьох малолітніх дітей, при цьому перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, а сума аліментів у розмірі 1/6 частини від доходу відповідача, що становить 1000,0 грн., недостатньо для належного забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, вважає, що суд має усі підстави, щоб відступити від засади рівності часток подружжя при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, та збільшивши частку майна позивачки у вартості спільного сумісного майна. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам вказавши, що є всі встановлені законом підстави для задоволення позовних вимог, оскільки сторони по справі за час спільного проживання в шлюбі з 2000 по 2014 роки придбали майно - автомобіль у кредит, за яким поручителем була позивач, а тому несла однакову відповідальність з відповідачем щодо повернення кредитних коштів. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що позивачка взагалі не мала законних підстав для звернення до суду з даним позовом, оскільки при розгляді справи про розірвання шлюбу, остання зазначила, що спору про поділ майна у подружжя не має. Вказала, що дійсно за період шлюбу сторонами було придбано автомобіль у кредит за 377976, 53 грн. Кошти по кредиту вносив лише відповідач. Перебуваючи у шлюбі ним було сплачено 175149,98 грн., іншу суму - 202826,55 грн. було сплачено [PERSON] після розірвання шлюбу. Беручи до уваги те, що при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, вважає, що позивачка має борг у розмірі 1/2 виплаченої суми кредиту перед відповідачем. Крім того, зазначила, що відповідач щомісячно сплачує аліменти на утримання синів, які проживають з позивачем, у розмірі більшому ніж визначено судом. Також, періодично одягає дітей, купує харчі, а тому не має підстав для збільшення частки позивачки. Просила врахувати, що відповідачка не утримує дочку, яка проживає з [PERSON] Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 19 серпня 2000 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON], яка в новому шлюбі змінила прізвище на «[PERSON]», було укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва від 19 серпня 2000 року, про що зроблено актовий запис № 1392 (а.с. 5). Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 22 травня 2014 року, яке набуло законної сили, у цивільній справ № 758/4099/14-ц шлюб між сторонами розірвано (а.с. 14, 16). Від шлюбу сторони мають троє дітей: малолітнього [PERSON], [INFO]; малолітнього [PERSON], [INFO]; неповнолітню [PERSON], [INFO] (а.с. 18-20). Сторони підтвердили, що після розірвання шлюбу сини проживають з позивачем, а дочка з відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Як вбачається з наданих документів та не оспорюється сторонами, за час шлюбу подружжям було придбано автомобіль марки «Citroen C4 PIKASSO», номер кузова [NUMBER], 2010 року випуску. Вказаний автомобіль було придбано у кредит. Згідно кредитного договору від 11 лютого 2011 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» надав [PERSON] кредит у сумі 196 046,0 грн. на придбання автомобіля (а.с. 9-10). Поручителем за виконання зобов'язань відповідача за вказаним договором виступила позивачка, згідно договору поруки ( а.с. 12). На підставі ст.61 СК України вищевказане спірне майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі та підлягає розподілу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст.70 ч.1 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2, 4 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Судом установлено, що автомобіль «Citroen C4 PIKASSO», номер кузова [NUMBER], 2010 року випуску був придбаний сторонами у кредит, про що свідчить кредитний договір, укладений між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] 11 лютого 2011 року. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За час шлюбу з 11.02.2011 року по 22.05.2014 р. за спірний автомобіль було сплачено 175 149,98 грн. Крім того, після 23 травня 2014 року (тобто після розірвання шлюбу) [PERSON] було сплачено кошти за кредитом у розмірі 202 826 грн. 55 коп., що підтверджується довідкою ПАТ «ВБР» від 04.09.2017 року та випискою по особовому рахунку ( а.с. 123, 111-122). Як вбачається з довідки ПАТ «ВБР» загальна сума погашення за кредитним договором становить 377 976,53 грн. Станом на 01.09.2017 року заборгованість по кредитному договору погашена у повному обсязі ( а.с. 123). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі №6-801цс16. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст.10, 60 ЦПК України). Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував про те, що автомобіль придбаний за його кошти, оскільки позивачка, перебуваючи з ним у шлюбі не працювала. При цьому, [PERSON] не надав жодного доказу, який би свідчив, що кошти на автомобіль, які були витрачені за час перебування сторін у шлюбі, не були спільною сумісною власністю, а належали на праві власності лише йому. Позивачка ж, посилається на те, що спірний автомобіль було придбано за кредитні кошти, які сплачувалися разом з відсотками з сімейного бюджету. Враховуючи вищезазначене та встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку, що у подружжя ([PERSON] та [PERSON].), окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникло зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Отже, суму коштів, яку було сплачено за кредитом у період перебування сторін у шлюбі, слід вважати як боргове зобов'язання подружжя. Доказів того, що після розірвання шлюбу, позивачка сплачувала кошти за кредитним договором як поручитель, суду не надано. Судом встановлено, що на момент розгляду справи, відповідачем було продано вказаний автомобіль. Оскільки при поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, суд дійшов висновку, що в порядку розподілу спільного майна подружжя необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію належної [PERSON] 1/2 частки у спільному майні подружжя - 1/2 частину від виплачених за період з 11.02.2011 р. по 22.05.2014 р. під час шлюбу грошових коштів в розмірі 175 149,98 грн. за автомобіль марки «Citroen C4 PIKASSO», номер кузова [NUMBER], 2010 року випуску, попередній знак [NUMBER], що був зареєстрований за [PERSON], що становить в розмірі в розмірі 87 574,99 грн., враховуючи при цьому, що після 23 травня 2014 року (тобто після розірвання шлюбу) [PERSON] було сплачено свої кошти за кредитом у розмірі 202 826 грн. 55 коп. За своїми позовними вимогами позивач, посилаючись на приписи ст.70 ч.3 СК України, вказуючи, що вона виховує трьох малолітніх дітей, при цьому перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, а сума аліментів у розмірі 1/6 частини від доходу відповідача, що становить 1000,0 грн., недостатня для належного забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, просила збільшити розмір її частки. У судовому засіданні представник позивача, просив відступити від 1/2 частки та збільшити розмір частки [PERSON] до 78%. Відповідно до п. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Між тим, за вказаною правовою нормою встановлена можливість за рішенням суду відійти від принципу рівності часток подружжя в разі, якщо з нею, (ним) не лише, коли проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, а й за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно п. 1 ст. 2 ч. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є суб»єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). У судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу сини проживають з позивачем, а дочка з відповідачем. За рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.09.2016 року [PERSON] сплачує на користь позивачки на утримання синів аліменти у розмірі 1/6 частини від свого заробітку (доходу). 20 вересня 2017 року Подільським районним судом м. Києва видано судовий наказ, за яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти, на утримання дочки [PERSON]., 2001 р.н., у розмірі 1/4 частки від її заробітку (доходу). В судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу шлюбний договір (контракт) сторони не укладали та домовленості між ними не було, а передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток позивачем не доведені, оскільки на підтвердження недостатності аліментів, які сплачує відповідач, позивачем доказів не надано. А тому при поділі вказаного майна між подружжям суду необхідно виходити з рівності часток сторін у справі в об'єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному. Крім того, суд не бере до уваги посилання позивачки на те, що вона має малолітню дитину - [PERSON], [INFO], оскільки дитини народжена від її шлюбу з [PERSON], який і повинен відповідно до вимог СК України утримувати та забезпечувати як матір дитини, так і свою дитину. В зв'язку з чим, суд вважає необхідним відмовити в цій частині позовних вимог за їх недоведеністю. Оскільки вимоги про стягнення вартості консультаційного висновку у сумі 1000,0 грн. є похідними від вимог про поділ майна подружжя за запропонованим позивачем варіантом, який не підлягає задоволенню, то і вказані вимоги задоволенню не підлягають. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 875,48 грн. На підставі ст.ст. 60, 61, 63, 68-71 СК України, ст.ст.15, 16, 368, 369, 372 ЦК України,

Outcome: partial