Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що кімната [ADDRESS] , яка була переобладнана в ізольовану квартиру, надана їй в користування, про що свідчить ордер №949 виданий 25.12.2012 р. ДП «ХЕМЗ». 07.09.2013 р. між нею та [PERSON] було укладено шлюб, після чого останнього було зареєстровано в спірній квартирі 25.12.2014 р. Рішенням суду від 07.08.2018 р. шлюб між сторонами було розірвано. Більше півтора року сторони не підтримують сімейні стосунки та не мешкають разом. Відповідач є власником квартири в с. В . Гомільна, Зміївського району , в якій на протязі останнього року мешкає. Відповідач періодично з`являється за місцем реєстрації та погрожує їй фізичною розправою, мотивуючи тим, що він зареєстрований в даній квартирі. Особистих речей відповідача у спірній квартирі немає, комунальні послуги він не сплачує. Відповідач добровільно виїхав з квартири та забрав свої особисті речі. Відповідач надав відзив до суду, в якому просить відмовити у задоволенні позову на підставі того, що у спірній квартирі він мешкає постійно, у квартирі перебувають його особисті речі, він постійно сплачує комунальні послуги. Крім того, відповідач зазначає, що спірна квартира перебуває на балансі ДП «ХЕМЗ», тобто позивач немає жодних правових підстав для звернення з даним позовом. Позивач надала уточнену позовну заяву, в якій доповнила свій позов вимогами про виселення відповідача і доповнила підстави позову, зазначивши, що відповідач підлягає виселенню через те, що він чинить перепони їй в проживанні, застосовує фізичний та психологічний тиск до неї, систематично руйнує належне їй майно. Проте суд не може прийняти уточнену позовну заяву позивача до розгляду, так як вона подана з порушенням ч. 3 ст. 49 ЦПК України, а саме, після першого судового засідання, а не за п`ять днів до початку першого судового засідання, оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд розглянув справу в рамках вимог заявлених відповідно до вимог чинного законодавства, тобто, в редакції позову, як вона була викладена позивачем на час подання її до суду 03.07.2019 р. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо) не застосовувалися. Суд, заслухавши пояснення, дослідивши докази по справі, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Спірною є кімната [ADDRESS] , яка була надана позивачу по справі [PERSON] на підставі ордеру №949 від 25.12.2012 р на житлову площу у гуртожитку, виданому ДП «ХЕМЗ». Площа кімнати зазначена в ордері як 17,2 +19,0 кв. метрів. (а.с.15). Згідно технічного паспорту, виготовленого ХМБТІ 12.03.2013 р., кімната [NUMBER] гуртожитку [ADDRESS] складається з житлової кімнати площею 17,1 кв.м, кухні 9.5 кв.м., вбиральні 4,1 кв.м., коридору 3.8. кв.м., але згідно штампу в даному паспорті кімната [NUMBER] самочинно реконструйована в ізольовану квартиру загальною площею 34,5 кв.м., (а.с.8-12). За даною адресою 25.12.2014 р. був зареєстрований відповідач [PERSON] , як чоловік позивача, з яким остання уклала шлюб 07.09.2013 р. (а.с.6). Сторони разом проживали однією сім`єю у спірному житловому приміщенні, але в подальшому шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Московського районного суду м.Харкова від 07.08.2018 р. (а.с. 14). Сторони в судовому засіданні визнали той факт, що на даний час кімната [NUMBER] [ADDRESS] самочинно реконструйована в ізольовану квартиру загальною площею 34,5 кв.м., в якій встановлена перегородка і фактично обладнані окремі приміщення з двома вхідними дверями у ці приміщення. Сторони також визнали той факт, що зазначену самочинну реконструкцію здійснив відповідач після розірвання шлюбу. Позивач вказала у позові, що відповідач добровільно виїхав з квартири та забрав свої особисті речі. Відповідач в своїх запереченнях наполягає на тому, що він ніколи не втрачав інтерес до спірного житла, оскільки іншого житла не має, постійно в ньому проживає, переобладнання було здійснене за домовленістю з позивачем після розірвання шлюбу через неможливість спільного проживання, при цьому, він регулярно сплачує за комунальні послуги та утримання даного житла. Підтвердженням цих обставин є покази свідків, допитаних за клопотанням відповідача, [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили факт постійного проживання відповідача у кімнаті [ADDRESS] останні три, чотири роки. Також відповідачем надані до відзиву на позов копії квитанцій про сплату комунальних послуг, з яких вбачається, що оплата проводилася з березня 2019 року по липень 2019 р., тобто, до подання позову до суду (03.07.2019 р.). В судовому засіданні відповідачем для огляду були надані оригінали даних квитанцій, а позивач визнала, що за цими квитанціями платив саме відповідач, і надала квитанції, з яких вбачається, що вона також здійснює оплату комунальних послуг. Сторонами надані фотографії приміщень спірної кімнати, які свідчать, що в приміщенні є чоловічі речі, а також здійснені ремонтно-будівельні роботи (а.с. 24-31, 53-59). Позивачем надані в якості доказів відповіді начальника НП ГУНПУ в Харківській області за її зверненнями щодо протиправних дій з боку відповідача, в яких вона зазначала, що відповідач систематично 08.06.2018 р., 02.10.2018 р., 26.10.2018 р., 28.09.2018 р. влаштовує сварки, шкодить майно, висловлюється нецензурною лайкою, та за результатами їх розгляду надані роз`яснення, що відсутні достатні данні для висновку про наявність складу правопорушення (а.с.60-64). Дані докази суд приймає до уваги як докази того, що між сторонами існують конфліктні відносини як до розірвання шлюбу так і після, але ці докази не свідчать про той факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі і втратив інтерес до спірного житла. Крім того, надана позивачем в якості доказу письмова відповідь начальника НП ГУНПУ в Харківській області за № к-1877/119-67 від 27.06.2018 р. свідчить, що за результатами перевірки заяви [PERSON] від 30.05. 2018 р. щодо противоправних дій [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Тобто, перевіркою було встановлено місце проживання відповідача за адресою [ADDRESS] (а.с.71). До того ж, в судовому засіданні сама позивач зазначила, що після розірвання шлюбу вона міняла замки у спірній кімнаті, ключі особисто відповідачу не давала, але пояснила, що він мав можливість їх отримати у її матері, яка на той час проживала у неї в спірній кімнаті. З грудня 2018 року вона залишила спірне житло через неможливість проживання разом із відповідачем через його погрози та влаштування сварок. Аналізуючи усі надані сторонами докази та враховуючи пояснення сторін, суд прийшов до висновку про те, що позивачем не доведені підстави позову, а саме, факт не проживання відповідача у спірному житлі більш ніж шість місяців без поважних на то причин. Статтею 71 ЖК УРСР встановлені загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Змінами до законів України від 19.06.1992 року № 2482-ХII «Про приватизацію державного житлового фонду» від 04.03.1992 року № 2163-XII «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об`єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 03.03.2005 р. № 2453-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»). Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР. З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ч.1 ст. 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках. Між тим, так як позивачем не доведено, що відповідач був відсутнім у спірному житлі більш ніж шість місяців без поважних на то причин, то позов задоволенню не підлягає, оскільки, відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі викладенного,

Outcome: dismissed