Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовом, в якому просить визнати за нею право власності на гараж, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що з 1979 року їй надано у користування збірно - розбірний гараж за адресою: [ADDRESS] , де розташована і її квартира, що належить їй на праві власності. У період будівництва будинку, архітектором було передбачено влаштування гаражів для зберігання автомобілів. Згідно листа виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів від 04.07.1979 року № 730 їй надано дозвіл на тимчасову експлуатацію збірно - розбірного гаража у подвір`ї її житлового будинку, що підтверджує правомірність користування нею вказаним гаражем. Вказує, що є добросовісним користувачем гаражу, інших претендентів на право власності на нього немає, відтак просить суд визнати право власності на гараж за нею за набувальною давністю. Позивач в судове засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила, хоч належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просить у задоволенні позову відмовити, з підстав викладених у відзиві. Згідно його письмових доводів, вказує, що позивачем не деталізовано об`єкт , на який слід визнати право власності, зокрема не вказано розміру гаражу, його площу, матеріал із якого він побудований, не надано доказів досудового врегулювання спору, а також технічного паспорту на вказаний гараж. Відтак, просить відмовити у задоволенні позову. Треті особи в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, хоч належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. У зв`язку з неявкою учасників процесу в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , що стверджується Свідоцтвом про право власності. [PERSON] вказує, що її сім`я з 1979 року користується збірно - розбірним гаражем, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, до матеріалів позову не долучено будь яких даних, що містять характеристика вказаного гаражу: тип конструкції, матеріалу із якого він виготовлений, замірів. Не виготовлено технічного пасорту на вказаний об`єкт нерухомості. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст.321,328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п.п.9,11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до положень ст..ст. 335, 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст..ст. 15,16 ЦК України, а також ч.4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13 Постанови) Виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.14 Постанови). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд бере до уваги, що позивачка жодних договорів про користування спірним гаражем не укладала, не зверталася до державних установ щодо узаконення будівництва ( встановлення) гаражу, приватизації земельної ділянки, на якій він розташований. Відтак, за цих підстав, суд вважає, що позивачка не надала належних доказів про об`єкт нерухомого майна, а тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю такого. Ухвалою суду від 08.12.2017 року позивачці відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по суті. За даних обставин, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід стягнути із позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed