Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловою квартирою за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою судді від 3 жовтня 2018 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з'явилася. Представник позивача - адвокат [PERSON], в судове засідання не з'явився, однак, подав письмову заяву, в якій просить суд слухання справи проводити у його відсутності та відсутності його довірительки, позов підтримує, просить його задовольнити. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, однак, подали суду заяви, в яких просять слухання справи проводити у їх відсутності, позов підтримують, просять його задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, причину своєї неявки суд не повідомив. Заперечень проти позову, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Суд розглянув справу у відсутності позивача його представника та відповідачів на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Враховуючи відсутність відзиву на позовну заяву, а також те, що позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши представлені суду документи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити повністю. Встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить 1/4 житлової квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим 26.11.1996 р. Золочівським МБТІ. Іншими співвласниками даної квартири є дочка позивачки [PERSON] та син [PERSON]. Її чоловік [PERSON], якому також належала ? частка квартири, помер [INFO], спадщина після його смерті на даний час не оформлена. З пояснень позивачки, зазначених в позовній заяві вбачається, що вона є уповноваженим співвласником квартири, на її ім'я укладені договори про надання житлово-комунальних послуг. На даний час у квартирі зареєстрована та проживає вона, дочка [PERSON], онука [PERSON], а також зареєстрований відповідач, однак не проживає у ній з березня місяця 2013 року. Відповідач - колишній чоловік її дочки [PERSON], зареєстрований у квартирі з 2002 року, як член її сім'ї та проживав там до 2013 року. У 2013 році шлюб відповідача із її дочкою був розірваний, після його розірвання відповідач залишив своє зареєстроване місце проживання та з того часу там не проживає без поважних причин. Відповідач вже більше п'яти років не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей в квартирі немає, і взагалі даним житлом він не цікавиться. Всі обов'язки, що виникають у зв'язку з утриманням житла вона виконує самостійно. Даний факт негативно впливає на її права, так як вона не може повноцінно розпоряджатись даним майном на власний розсуд. Крім цього факт реєстрації відповідача у її квартирі є перешкодою для оформлення житлової субсидії. На її звернення самостійно знятись із реєстрації у квартирі відповідач не реагує. Факт не проживання понад п'яти років відповідача у належній позивачу житловій квартирі підтверджується актом обстеження від 26.08.2018 року, проведеним Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Нафтовик» (а.с. 20). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved