Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом 26.07.2018 та просила суд визнати її сина [PERSON] таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS], та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову вказувала, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS]. У вказаному житловому будинку зареєстроване місце проживання її сина [PERSON], який у ньому не проживає з травня 2014 року. Факт реєстрації місця проживання відповідача у належному їй житловому будинку зумовлює нарахування комунальних платежів у завищеному розмірі, чим порушуються її права. Відповідач участі в сплаті комунальних послуг не приймає, добровільно знятися з реєстрації не бажає. Між ними відсутні будь-які домовленості щодо порядку користування вказаним житловим приміщенням. Позивач та її представник [PERSON] до суду не з'явилися, однак від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити (а.с. 22). Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 14), до суду повторно не з'явився (а.с. 18, 26), про причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надав, відзиву не подано. Третя особа Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області участь свого представника в судове засідання не забезпечила, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 16). У зв'язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у ній доказів, що відповідає вимогам ч.4 ст. 223, 280-281 ЦПК України. Вказані обставини дають суду право розглядати справу на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 23), витягом про державну реєстрацію прав від 06.02.2012 (а.с. 6) та свідоцтвами про право власності та про право на спадщину за законом, на підставі яких зареєстровано право власності (а.с. 7-8). Відповідно до довідки виконавчого комітету Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 1984 від 05.07.2018, у будинку [ADDRESS], зареєстровано місце проживання [PERSON], який є сином позивача (а.с. 4-5). [PERSON] у вказаному будинку не проживає більше 1 року, а саме з травня 2014 року, фактично проживає на території Російської федерації, що підтверджується актом про не проживання від 04.07.2018 складеним за участі депутата Лозуватської сільської ради та свідків (а.с. 9). Як вказувала позивач, та не спростовано відповідачем, його реєстрація у будинку [PERSON] порушує її право власності, оскільки вона як власник будинку змушена сплачувати комунальні платежі нараховані на її сина, що є для неї надмірним матеріальним тягарем. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспроюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 частини 3 статті 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки відповідач, який зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, як член сім`ї позивача - син, не проживає у житловому приміщенні належному позивачеві більше 1 року без поважних причин, доказів протилежного суду не надано, тому з метою захисту прав позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: будинок [ADDRESS]. Посилання позивача на ст. 71, 72 ЖК України, суд не бере до уваги, оскільки позивач є власником будинку [ADDRESS], а тому спірні відносини підлягають врегулюванню саме нормами ст. 405, 391 ЦК України, а не ст. 71-72 ЖК Української РСР. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, серед іншого, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. У зв'язку з цим, вимоги позивача про зобов'язання зняти відповідача з реєстрації за вище вказаною адресою, є безпідставними та надлишковими, оскільки зняття з реєстрації відповідача може бути проведено на підставі судового рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Оскільки позивачем за подання позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн., рішенням суду позовні вимоги задоволено, тому

Outcome: partial